Робърт Силвърбърг
Назад по линията

Превод от английски: Владимир Зарков, 2010

chitanka.info

На Ан Маккафри — приятелка и съратничка

1.

Гуруто Сам беше чернокож, неговите хора назад по линията били роби… а преди това царе. Чудех се за моите хора. Поколения запотени селяци, умиращи от преумора? Или заговорници, бунтовници, умели съблазнители, майстори на меча, съгрешили свещеници, куртизанки, търговци на употребявани вещи от слонова кост, готвачи, икономи, борсови посредници, фалшификатори на монети? Всички онези, които никога не съм познавал и няма да опозная, чиято кръв, лимфа и гени нося — аз исках да ги познавам. Не понасях мисълта, че съм откъснат от собственото си минало. Жадувах да мъкна миналото със себе си като камилска гърбица и да си пийвам от него при засуха.

— Щом е тъй, полети с ветровете на времето — каза ми гуруто Сам.

Вслушах се в думите му. Така се набърках в бизнеса с пътуване във времето.

Вече бях назад по линията. Видях онези, които ме чакат в отминалите хилядолетия. И миналото се е вкопчило в мен като гърбица.

Пулхерия!

Прапра… и още много пъти прапрабаба!

Ако не се бяхме срещнали…

Ако бях стоял настрана от дюкянчето за сладкиши и подправки…

Ако бях останал равнодушен към тъмните очи, мургавата кожа и щръкналите гърди… Пулхерия…

Моята любима. Моята страстна прародителка. Ти си мъчение в сънищата ми. Ти ми пееш от далечината назад по линията.

2.

Той си беше истински черен. Семейството му работело по въпроса от пет-шест поколения, още от времето на афроренесанса. Намислили да се прочистят от гените на омразните робовладелци, които — то се знае — имали предостатъчно време да зацапат обилно потеклото на Сам. Белите господари не пропускали да задоволят нагона си в периода от седемнайсети до деветнайсети век. Но през 60-те години на предишното столетие предците на Сам започнали да се отървават от наследството на белите гадове, като се сношавали само с черни като абанос и с коса на ситни къдрици. Ако се съди по семейните снимки, които той ми показа, започнало се с прапрабаба, чиято кожа била като кафе с мляко. Тя обаче се омъжила за възчерен студент от Замбия или някоя от онези забавни, дребни, временни държавици. Най-големият им син си избрал същинска нубийска принцеса и тяхната дъщеря се събрала с елегантен, безупречно черен мъжкар от Мисисипи, а те…

— Е, дядо ми бил поносимо кафяв — отбеляза Сам, — но от пръв поглед си личало, че е мелез. Постигнали сме доста по-тъмен оттенък, но нямало как да минем за чиста кръв. После се родил баща ми и гените направо се изметнали. Въпреки, всички усилия. Светла кожа, прав тънък нос, тънки, устни — помияр, чудовище! Генетиката решила да се погаври с едно усърдно семейство африканци, откъснати от прародината. Тате накрая отишъл в център за генни услуги, за да разкарат бялото бреме от него. За четири часа постигнал каквото прародителите ни не успели за осемнайсет години. И ето ме мен. Черен и красив.

Сам беше на около трийсет и пет. Аз — на двайсет и четири. През пролетта на 59-а си деляхме двустаен апартамент в Долен Ню Орлиънс. Всъщност апартаментчето беше на Сам, но той ме покани, щом научи, че няма къде да се подслоня. Тогава работеше почасово като разпоредител в смъркалница.

Аз тъкмо бях довтасал с капсула от По-новия Ню Йорк, където от мен се очакваше да бъхтя като трети помощник на съдия Матачине в Най-върховния окръжен съд на Горен Манхатън. Разбира се, уредих се с политически връзки на тази работа, не с будния си ум. Помощниците на съдиите не бива да имат излишък от мозък, защото разстройват компютрите. Прекарах осем дни със съдия Матачине, търпението ми се изчерпа и аз се пъхнах в първата капсула, потегляща на юг, понесъл цялото, си имане. А то се състоеше от зъбочистката и апаратчето за махане на черни точки от носа, чипчето за достъп до главния информатор, последната ми карта с пръстов отпечатък и талисманчето — византийска златна монета, нумизма от времето на Алексий Първи. Добрах се до Ню Орлиънс и се завлякох надолу през подземните етажи, накрая краката ме отнесоха до луксозна смъркалница на Подземната Бърбън Стрийт, трето ниво. Признавам си, че ме привлякоха двете кръшни момичета, които се занимаваха с подводно плуване в огромен аквариум с течност, която приличаше на коняк. Оказа се, че наистина е коняк. Казваха се Хелън и Бетси, опознахме се доста добре с тях по-късно. Те бяха примамките на смъркалницата. Носеха хрилни маски и показваха на минувачите приятната си голота, обещаваща (без никога да се стигне до това) оргазмени лудории. Зяпах ги как обикалят лениво, всяка стиснала лявата гърда на другата, понякога и гладко бедро се пъхаше между още две. Момичетата ми се усмихваха подканящо и накрая влязох.

Посрещна ме Сам. Стори ми се, че с всичките си добавки стърчеше едва ли не три метра над пода, носеше само препаска и щедро количество козметични масла по себе си. Съдия Матачине просто би се влюбил в него.

— Добра ти вечер, бели човече, искаш да си купиш сън ли?

— Какво има при вас?

— Садо, мазо, хомо, лесбо, отвътре, отвън, отгоре, отдолу и всички разновидности и отклонения. — Той посочи сензора за разплащания. — Избери си и притисни палец тук.

— Не може ли първо да пробвам образци?

Той се взря в мен.

— Какво ли е довело симпатично еврейско момче като тебе на такова място?

— Ама че съвпадение. Тъкмо се канех да ти задам същия въпрос.

— Крия се от Гестапо — подхвърли Сам. — В черен облик. Йисгадал в’йискадаш…

— … адонай елохайну — довърших аз. — Само че аз принадлежа към Преобразуваната епископална църква.

— Аз пък съм от Първа църква на Христос-Вудун. Да ти изпея ли някой от псалмите на чернилките?

— Пощади ме — помолих го. — Може ли да ме запознаеш с момичетата в аквариума?

— Тук не продаваме плът, бели човече, само сънища.

— И аз не купувам плът, само я ползвам назаем за малко.

— Тази с по-хубавите цици е Бетси. А онази с по-хубавия задник е Хелън. Честичко са девствени й тогава цената се качва. По-добре опитай някой сън. Виж какви свежи маски имаме. Не искаш ли да си смръкнеш?

— Не искам, ама хич даже.

— Откъде си лепнал тоя нюйоркски акцент?

— Във Върмонт през лятната ваканция. Ти откъде се сдоби с тая лъскава черна кожа?

— Тате ми я купил в център за генни услуги. Как ти е името?

— Джъд Елиът. Твоето как е?

— Самбо Самбо.

— Повторението е в повечко. Може ли да ти викам Сам?

— Мнозина го правят. Ти вече в Долния Ню Орлиънс ли живееш?

— Преди малко слязох от капсулата. Не съм си намерил подслон.

— Приключвам тук в четири сутринта. Хелън и Бетси — също. Я всички да се занесем у дома — предложи Сам.

3.

Доста по-късно научих, че запълва част от времето си и с работа в службата на времето. Това направо ме втрещи, защото все си представях хората от службата едни такива задръстени, праволинейни, безнадеждно почтени, с гранитни, гладко обръснати челюсти — същински уголемени версии на скаути… А моят черен наставник беше и до ден-днешен си е пълната противоположност на този образ. Разбира се, тепърва имаше да научавам много неща за службата на времето… както и за Сам.

Трябваше да утрепя няколко часа в смъркалницата, преди да си тръгнем, и Сам ми даде маска без пари, за да ме напомпа с весели халюцинации. Когато се опомних, той, Хелън и Бетси бяха облечени и готови за излизане. Не ми беше лесно да позная момичетата с дрехи. Имах ключ за различаване — „Бетси е с големите цици“, но с тези монашески одежди прелестите им не изпъкваха. Смъкнахме се три нива до леговището на Сам и се друснахме. Приятните пушеци се кълбяха, а дрехите падаха на пода. Тогава пак видях коя е Бетси и се захванахме с каквото бихте могли да очаквате. Открих, че осемчасовото плуване всяка нощ в аквариум с коняк придава на кожата й лъскаво сияние, без изобщо да притъпи сетивата й.

После седнахме в отмалял кръг, пушихме трева и гуруто ме подхвана с въпросчета.

— Дипломирах се по история на Византия — обявих аз.

— Браво, чудесно. Бил ли си там?

— В Истанбул ли? Пет пъти.

— Не в Истанбул, а в Константинопол.

— Все същото е.

— Нима?

— Аа, в Константинопол… — сетих се аз. — Много е скъпо.

— Не винаги — подхвърли чернокожият Сам. Докосна с палец запалването на нова цигарка с трева, наведе се внимателно и я пъхна между устните ми. — Да не си дошъл в Долния Ню Орлиънс пак да учиш история на Византия?

— Дойдох, за да избягам от работата си.

— Толкова скоро ли ти омръзна Византия?

— Омръзна ми да бъда трети помощник на съдия Матачине в Най-върховния окръжен съд на Горен Манхатън.

— Нали каза, че си…

— Знам какво казах. Византия е това, което изучавам. А трети помощник-съдия е онова, което върша. Тоест вършех.

— Защо?

— Съдия Елиът от Най-върховния федерален съд на Щатите ми е чичо. Според него трябвало да си намеря свястна работа.

— Не е ли задължително да си завършил право, за да бъдеш помощник-съдия?

— Вече не — обясних аз. — Всъщност машините извличат всички данни. Помощниците са само придворни. Те хвалят съдията за блестящия му интелект, обгрижват го, подлагат му се и така нататък. Изтърпях осем дни и се пъхнах в капсулата.

— Имаш си проблеми — мъдро отбеляза Сам.

— Аха. Страдам от съчетан пристъп на трънчета в задника, досада към света, запор на сметки заради просрочени данъци и смътни амбиции.

— Искаш ли да опиташ и сифилис в последен стадий? — предложи Хелън.

— Не точно сега.

— А ако имаше шанс да сбъднеш съкровената мечта — попита Сам, — щеше ли да се вкопчиш в него?

— Само дето не знам каква ми е съкровената мечта.

— Затова ли каза, че страдаш от смътни амбиции?

— Отчасти.

— Но ако знаеше за какво си мечтаеш, поне щеше ли да си мръднеш пръста, за да го постигнеш?

— Щях.

— Дано говориш сериозно — натърти Сам, — защото иначе ей сега ще те разоблича. Просто се навъртай около мен.

Изрече го много разпалено. Възнамеряваше да ме направи щастлив и насила, ако се наложи.

Разменихме си партньорките и аз се спогодих добре с Хелън, която имаше стегнато бяло дупе и владееше до съвършенство гладката си мускулатура. Но и тя не беше съкровената ми мечта. Сам ми отпусна три часа дрямка и изпрати момичетата. На сутринта се освежих в банята и разгледах апартамента. Установих, че е украсен с предмети от какви ли не епохи и места. Шумерска глинена плочка с клинопис, чаша от Перу, стъклен бокал от Рим, наниз египетски керамични мъниста, средновековен боздуган и ризница, няколко броя „Ню Йорк Таймс“ от 1852 и 1853 г., цял рафт книги, подвързани с щампована телешка кожа, две ирокезки маски, огромна колекция африкански сувенири и още какво ли не — задръстваха всяка нишичка, пролука и вдлъбнатина. Както ми беше мътна главата, аз си рекох, че Сам си пада по антиквариата, и повече не помислих за това. След седмица забелязах, че всичко в колекцията му изглежда току-що изработено. Тогава си казах, че е фалшификатор на антики.

— Работя почасово в службата на времето — възрази Сам.

4.

— В службата на времето — казах му аз — гъмжи от скаутчета с гранитни челюсти. Пък твоите са закръглени.

— И носът ми е сплескан, вярно. Не съм и скаутче. Въпреки това работя почасово в службата на времето.

— Не ми се вярва. Там има само симпатяги от Индиана и Тексас. И то бели симпатяги, каквато ще да е расата, вярата и цветът им.

— Говориш за времевия патрул — уточни Сам. — Аз съм времеви куриер.

— Има ли разлика?

— Има.

— Прости ми за невежеството.

— Невежеството не може да бъде простено, а само излекувано.

— Разкажи ми тогава за службата на времето.

— Разделена е на две — времеви патрул и куриерска служба. Хората, които разказват расистки вицове, накрая попадат в патрула. А хората, които измислят расистките вицове, стават куриери. Чатна ли?

— Не съвсем.

— Човече, като си толкова тъп, що не си черен? — благо вметна Сам. — Времевият патрул дебне за парадокси. Времевите куриери водят туристите назад по линията. Куриерите мразят патрулните, патрулните мразят куриерите. Аз съм куриер. През януари и февруари съм по маршрута Мали-Гана-Гао-Куш-Аксум-Конго, през октомври и ноември водя в Шумер и Египет на фараоните, понякога и по маршрута Наска-Мочика-Инка. Ако не им стигат хора, поемам кръстоносните походи, Магна харта, 1066-а и Азенкур. Три пъти водих група на превземането на Константинопол по време на Четвъртия кръстоносен поход и два пъти, когато го превземат турците през 1453-та. Ухапи се по дупето, бледолики!

— Сам, измисляш си!

— Да бе, да. А всички тия неща наоколо виждаш ли ги? Домъкнах ги по линията под носа на патрулните, а те се усъмниха само веднъж. Един се опита да ме арестува в Истанбул през 1563-та, ама аз му отрязах топките и го продадох на султана за десет жълтици. Хвърлих таймера му в Босфора и го зарязах да си изгние като евнух.

— Не си го направил!

— Не съм — призна Сам. — Но ми се искаше.

Очите ми блеснаха. Надушвах, че незнайната съкровена мечта пулсира току до върховете на пръстите ми.

— Сам; заведи ме скришом във Византия!

— Ти се заведи. Постъпи на работа като куриер.

— Ще мога ли?

— Винаги търсят хора. Момче, къде ти е акълът? Наричаш се дипломиран историк, а още не си помислял за работа в службата на времето?!

— Мислил съм — възмутих се аз. — Но не и сериозно. Изглежда… ами изглежда твърде лесно. Връзвам си таймер на китката и отивам във всяка епоха, която е съществувала… Все едно мамя, схващаш ли?

— Схващам, ама ти не схващаш. Ще ти кажа какво те спъва, Джъд. Ти обичаш сам да се проваляш.

Знаех си, че е така, но той как отгатна толкова бързо?

— Най-силно ти се иска да пътуваш назад по линията, както е с всяко момче, дето има поне два синапса в мозъка и здрава патка. Затова обръщаш гръб на желанието си и вместо да отидеш в службата на времето, оставяш ги да те наместят на безполезна работа, от която пък офейкваш при първия удобен случай. И къде се озова? Какво има пред тебе? Ти си на… колко — двайсет и две ли?…

— Двайсет и четири…

— … и току-що си зарязал една кариера, но не си мърдаш пръста да започнеш друга, а да знаеш, че когато ми писне от тебе, ще те изритам оттук. И какво ще правиш, като ти свършат мангизите?

Не отговорих. Сам не се отказваше:

— Джъд, май ще останеш без петак след половин година. Тогава можеш да се уредиш да топлиш легълцето на някоя богата вдовица, ще си подбереш по-свястна в регистъра „Пламтящи слабини“…

— Гнус!

— Или можеш да постъпиш в полицията на халюцинациите, ще помагаш в борбата за опазване на обективната действителност…

— Гадост!

— Можеш и да се върнеш в Най-върховния съд и да отдадеш белоснежното си задниче на съдия Матачине…

— Отврат!

— А можеш и да избереш каквото е трябвало да сториш поначало — започваш работа като времеви куриер. Разбира се, няма да го направиш, защото си загубеняк и неизменно предпочиташ най-нежеланото от тебе. Прав ли съм?

— Бъркащ, Сам.

— Я стига бе…

— Опитваш се да ме ядосаш ли?

— Не, готин. — Той ми запали цигара с тревица. — Отивам да се трудя в смъркалницата след половин час. Ще ме намажеш ли с балсам?

— Сам се намажи, антропоид такъв. Изобщо няма да докосвам прекрасната ти черна плът.

— Аха, агресивната хетеросексуалност пак показа грозната си муцуна!

Той остана само по еластичен слип и сипа ароматни масла в автоматичната си баня. Манипулаторите на машината описваха кръгове като паешки крачета, докато го излъскваха до блясък.

— Сам — обадих се аз, — искам да постъпя в службата на времето.

5.

МОЛЯ ОТГОВОРЕТЕ НА ВСИЧКИ ВЪПРОСИ

Име: Джъдсън Даниъл Елиът III

Месторождение: По-новия Ню Йорк

Дата на раждане: 11 октомври 2035 г.

Пол (М/Ж): М

Граждански регистрационен номер: 070-28-3479-xU5-100089891

Образователни степени:

                        Бакалавър   Кълъмбия ’55

                        Магистър    Кълъмбия ’56

                        Доктор      Харвард, Йейл,

                        Принстън — незавършен

                        Академичен магистрат ———

                        Други: ———

Ръст:           1 м 88 см

Тегло:          78 кг

Цвят на косата: черен

Цвят на очите:  черен

Расов индекс:   8.5 C+

Кръвна група:   BB 132

Бракове: (избройте временните или постоянните връзки по реда на регистрацията им и тяхната продължителност): нямам

________________________________________________

________________________________________________

________________________________________________

________________________________________________

________________________________________________

________________________________________________

Признати деца: нямам

Мотиви за кандидатстване в службата на времето (до 100 думи):

Да разширя знанията си за културата на Византия, в която област специализирам; да опозная по-добре обичаите и поведението на хората; да задълбоча отношенията си с хората около мен чрез полезна и необходима дейност; да дам възможност на други да се възползват от моите натрупани досега знания; да удовлетворя някои романтични копнежи, присъщи на младите мъже.

6.

Почти нищо от написаното нямаше значение. От мен се очакваше да нося винаги молбата като талисман, в случай че някой бюрократ в службата на времето наистина поиска да я види, докато преминавах етапите в постъпването на работа. Но единствено важен беше моят граждански регистрационен номер — той даваше на хората от службата достъп до всичко, което написах във формуляра, освен мотивите, и до още какво ли не. С едно цъкане главният информационен център би избълвал не само моя ръст, тегло, дата на раждане, цвят на косата и очите, расов индекс, кръвна група и образование, но и пълен списък на заболяванията, ваксинациите, медицинските и психологическите прегледи, броя на сперматозоидите в кубически сантиметър сперма, средната телесна температура по сезони, размерите на всички телесни органи, включително пениса — и отпуснат, и в ерекция, всички досегашни адреси, роднините до пето коляно и четвърто поколение, текущия баланс по сметките ми, навиците ми в боравене с пари, данъчните задължения, участието в избори като гласоподавател, колко пъти съм задържан под стража (ако се е случвало), предпочитанията към домашни любимци, номера на обувките и т.н. Чувал съм, че неприкосновеността на личните данни не била на мода.

Сам седеше в чакалнята и тормозеше чиновниците, докато аз попълвах молбата. Щом приключих с писането, той се надигна и ме поведе надолу по спирална рампа към недрата на сградата. Тантурести роботи, натоварени с апаратура и документи, ни подминаваха на колелцата си. Отвори се врата в стената и излезе секретарка. Мина покрай нас, Сам похотливо я опипа по зърната на гърдите и тя избяга с писък. Сам не пропусна да подритне и един робот. На това май му казват жизнерадост.

— „Надежда всяка тука оставете…“ — изрече моят водач. — Добре се вживявам в ролята, а?

— Коя роля? На Сатаната ли?

— На Вергилий — натърти той. — Дружелюбната чернилка, която те развежда из подземния свят. Сега сме наляво.

Стъпихме в транспортна шахта и пропаднахме доста надолу.

Появихме се в огромна задушна зала, висока поне петдесетина метра, и минахме по люлеещ се въжен мост.

— Как — попитах аз — един новак без водач би могъл да се ориентира из тези дебри?

— Трудно — уточни Сам.

Мостът ни изведе в лъскав коридор с пищни врати. На една бе изписано САМЮЪЛ ХЕРШКОВИЦ с избождащи очите психеделични букви — същински антиквариат. Сам напъха лицето си в нишата на скенера и вратата се отвори тутакси. Надникнахме в дълга тясна стая, старомодно обзаведена с кресла от лята пластмаса, крехко бюро и дори пишеща машина, за Бога! Самюъл Хершковиц се оказа дългурест строен тип с тъмен загар, мустаци с извити краища, бакенбарди и брадичка като клин. Щом зърна Сам, той прескочи бюрото и двамата се награбиха енергично.

— Брато! — извика Хершковиц.

— Земляк! — кресна гуруто Сам.

Разцелуваха се по бузите. Прегърнаха се. Тупаха се по раменете. Накрая се пуснаха, Хершковиц ме погледна и подхвърли:

— Кой е?

— Новобранец. Джъд Елиът. Наивник е, но ще свърши работа по византийския маршрут. Познава ония времена.

— Попълни ли молба, Елиът? — попита Хершковиц.

Подадох му я. Плъзна поглед по листа и промълви:

— Не си се женил, а? Да не си от перверзно-девиантните?

— Не, господине.

— Обикновено педалче, така ли?

— Не, господине.

— Страх те е от момичетата, значи?

— Едва ли, господине. Просто съм равнодушен към дългосрочните отговорности на брака.

— Но си хетеро, нали?

— Предимно, господине — отвърнах, но се зачудих дали не сбърках.

Самюъл Хершковиц си подръпна бакенбардите.

— Сам разбираш, че нашите куриери във Византия трябва да бъдат безупречни. По тази линия преобладават доста… разпуснати нрави. Можеш да си гледаш кефа колкото си щеш през 2059-а, но щом си куриер, нужна ти е съответната нагласа. Амин. Сам, ти гарантираш ли за момчето?

— Да.

— Това ми стига. Но нека все пак пуснем проверка, за да сме сигурни, че не го издирват за тежко престъпление. Миналата седмица едно мило прилежно хлапе искаше да постъпи при нас с молба да води хора на Голгота. Разбира се, за това се изисква деликатност, направо непорочност, а като порових в данните за него, издирвали го за причиняване на протоплазмени увреждания в Индиана. И за още няколко престъпления. Та тъй — проверяваме.

Включи достъпа си, въведе моя идентификационен номер и на екрана се появи досието ми. Сигурно съвпадаше с попълненото от мен в молбата, защото го прегледа набързо, кимна, написа свои бележки и отвори бюрото си. Извади плоско, гладко, светлокафяво нещо, което приличаше на бандаж, и ми го подхвърли.

— Смъкни панталона и си сложи това. Сам, покажи му как се прави!

Натиснах сензора и панталонът ми се свлече. Сам нагласи бандажа под хълбоците ми и го щракна. Съедини се така, сякаш винаги си е бил цял и неделим.

— Това е твоят таймер — обясни Сам. — Свързан е с главната система за времеви скокове и е настроен да приема вълните на пренасящите импулси. Ако внимаваш да не се изтощи, тази дребна джаджа може да те пренесе във всеки момент през последните седем хиляди години.

— Но не и по-рано, така ли?

— С този модел не може. Впрочем, още има строги ограничения върху пътуванията в праисторията. Налага се да я отваряме за посетители епоха по епоха, и то предпазливо. Сега си отпуши ушите. Системата за управление е толкова проста, че няма накъде повече. Ей тук, отляво, има микропревключвател, с който контролираш движението напред и назад по линията. За да се пренесеш, натискаш този сензор с палеца и правиш полукръг — от хълбока към пъпа, за да се движиш назад във времето, и обратното. От другата страна е регулаторът, но е нужно да се научиш как да боравиш с него. Виждаш ли дисплейчето — година, месец, ден, час, минута? Е, ще си понапрегнеш очичките, за да го разчетеш, няма как. Годините са калибрирани по системата ПН — преди настоящето. Разковничето е да свикнеш с мигновеното изчисление на желания момент, когато настройваш регулатора — 843 години ПН, пет месеца, единайсет дни и така нататък. Проста аритметика, но ще се шашнеш, ако ти кажа колко хора не успяват да превърнат 11 февруари 1192 година в броя години, месеци и дни, които са минали оттогава. Очевадно е, че трябва да се научиш, ако ще бъдеш куриер, но засега не се притеснявай за това.

Озърна се към Хершковиц, който ми каза:

— Сега Сам ще ти направи проверката за времева непоносимост. Ако издържиш — вземаме те.

И Сам си сложи таймер.

— Мотал ли си се досега из времето? — попита ме.

— Никога.

— Ще се накефим, мой човек — ухили ми се Сам. — Аз ще ти настроя регулатора. Чакаш да ти дам знак и с лявата ръка включваш таймера. И не забравяй да си вдигнеш панталона.

— Преди или след прехвърлянето?

— Преди — уточни той. — Можеш да го включваш и през дрехите. Не е много умно да се появяваш в миналото със смъкнат под коленете панталон. Не можеш да побегнеш. А понякога е нужно да си готов за спринт още в секундата, когато се прехвърлиш.

7.

Сам настрои регулатора и аз си оправих панталона. Той докосна леко корема си отляво и изчезна. И аз прокарах малка дъга с два пръста от хълбока към пъпа. Не изчезнах аз. Изчезна Самюъл Хершковиц.

Отфуча там, където се пренасят и пламъчетата на свещите, когато ти гасиш, а в същия миг Сам пак се изтъпани пред погледа ми. Двамата се зяпахме в празния кабинет на Хершковиц.

— Какво стана? — смънках. — Къде е той?

— В момента е единайсет и половина вечерта. А той не бачка извънредно, за твое сведение. Оставихме го две седмици напред по линията, когато се прехвърлихме. Вече се носим с ветровете на времето, момко.

— Значи отидохме две седмици в миналото?

— Отидохме две седмици назад по линията — поправи ме Сам. — И още половин денонощие, затова е късна вечер. Хайде да се помотаем из града.

Излязохме от службата на времето и се качихме на трето ниво в Долния Ню Орлиънс. Наглед Сам не си бе наумил точно къде да отидем. Спряхме в една закусвалня да хапнем по десетина стриди, да пийнем по бира и да намигаме на туристите. Накрая се довлякохме до Долната Бърбън Стрийт и внезапно се сетих защо Сам бе избрал точно тази нощ. Коремът ме присви от уплаха, изпотих се. Сам се разсмя.

— Новобранците винаги се стряскат от това, Джъд. Това е препятствието, на което отпадат повечето смотаняци.

— Ама аз ще срещна себе си! — възкликнах.

— Ще видиш себе си — уточни Сам. — Внимавай, ама много внимавай да не срещаш себе си — никога, иначе изхвърчаш. Времевият патрул направо ще те изрита, ако направиш такъв номер.

— Ами ако по-ранното ми „аз“ ме зърне случайно?

— Тогава край с постъпването при нас. Проверяваме ти нервите, човече, затова най-добре бъди нащрек. Ето… Виждаш ли оня бледолик тъпчо, който ни доближава по улицата?

— Да, това е Джъдсън Даниъл Елиът Трети.

— Тъй си е, човече! Виждал ли си по-глупав от него през живота си, а? Шмугни се в сянката, човече. В сянката! На бледоликите не им сече много пипето, но той все пак не е сляп.

Потулихме се в тъмно ъгълче и аз гледах, потиснал гаденето си, как Джъдсън Даниъл Елиът Трети, току-що пристигнал с капсулата от По-новия Ню Йорк, се шляеше по улицата към смъркалницата на ъгъла, понесъл куфара си. Забелязах, че стойката му е леко отпусната, а походката — малко патешка. Ушите му ми се струваха изумително големи, дясното рамо бе едва забележимо по-ниско от лявото. И се пулеше като селяндур. Мина покрай нас и спря пред смъркалницата, вторачен в двете голи момичета в аквариума с коняк. Връхчето на езика му се подаде и облиза горната устна. Позалюля се на пети, потърка си брадичката. Питаше се какъв е шансът му да разтвори краката на някоя от съблечените красавици. Бих могъл да го светна, че шансът е големичък.

Той влезе в смъркалницата.

— Как си? — попита ме Сам.

— Втресе ме.

— Поне си честен. Всички са като ударени по главата, когато отидат назад по линията и за пръв път видят себе си. След време се свиква. Как ти изглежда той?

— Като дръвник.

— И това си е типично. Не бъди прекалено строг към него. Той няма как да знае онова, което ти знаеш. В края на краищата е по-млад от тебе.

Сам се засмя тихичко, а аз — не. Още бях замаян от гледката. Чувствах се като призрак на самия себе си. „Времева непоносимост“, бе подхвърлил Хершковиц. Имаше защо.

— Не се тревожи — успокои ме Сам. — Добре се справяш.

Ръката му бръкна фамилиарно под моя панталон и нагласи регулатора. После настрои и своя.

— Хайде сега по-назад по линията.

Изчезна. Аз го последвах. След замъглен миг отново стояхме един до друг на същата улица, в същия час от денонощието.

— Кога се пренесохме?

— Денонощие преди да се довлечеш в Ню Орлиънс. Хем си тук, хем си още в По-новия Ню Йорк, готов да се пъхнеш в капсулата и да поемеш на юг. Как ти се струва?

— Щураво — признах си, — но свиквам.

— Още ще те мъча. Да идем у дома.

Заведе ме в апартамента си. Не заварихме никого, защото Сам от този Ден беше на работа в смъркалницата. Влязохме в банята и Сам пак нагласи моя таймер 31 часа напред.

— Скачай!

Пренесохме се заедно напред по линията. Чувах пиянски кикот от стаята, чувах и дрезгави гърлени стонове. Сам побърза да заключи банята. Аз пък осъзнах, че ме има и в стаята, увлечен в секс с Бетси или Хелън. Пак ме скова страхът.

— Чакай тук — делово заповяда Сам — и не отваряй, ако не потропам два пъти дълго и веднъж късо. Ще се върна ей сега… може би.

Излезе и аз заключих отново. Минаха две-три минути. Чух две дълги и едно късо почуквания и отворих на ухиления Сам.

— Безопасно е да надникнем. Никой не е в състояние да ни забележи. Ела, де!

— Нужно ли е да дойда?

— Ако искаш да работиш в службата на времето.

Измъкнахме се от банята и отидохме да позяпаме оргията. Едва сподавих кашлицата си, когато димът нахлу в неподготвените ми ноздри. Стори ми се, че зърнах в хола на Сам цели декари гола гърчеща се плът. Отляво огромното черно туловище на Сам напъваше върху стройната белота на Хелън. Впрочем от нея се виждаха само лицето, ръцете (вкопчени в широкия му гръб) и единия крак (обвил задника му). Отдясно беше предишното ми „аз“, сляло се с едрогърдестата Бетси в някакво подобие на поза от „Кама Сутра“. Изпаднал в почти смразяваш ужас, аз го наблюдавах как се чука с нея. Макар че бях виждал предостатъчно хора да се сношават — в триизмерно шоу, на плажа, понякога и на купони, за пръв път гледах самия себе си в това занимание и направо ме потресоха странната му нелепост, идиотското пъшкане, потното отъркване. От Бетси се изтръгваха блеещи звуци, шарещите крайници се оплетоха в ново съчетание няколко пъти, опипващите ми пръсти се впиваха надълбоко в закръгленото й дупе, еднообразното тласкане просто нямаше край. Ужасът ми чезнеше полека и започнах да свиквам със зрелището. Открих, че у мен се прокрадва хладно безразличие, избилата от страх пот изсъхна и накрая стоях със скръстени на гърдите ръце, взрян в заниманията на пода. Сам се усмихна и ми кимна, сякаш бях издържал изпит. Пак нагласи таймера ми и се прехвърлихме едновременно.

В хола нямаше любители на плътските удоволствия, а във въздуха — пушеци.

— Сега кое време е?

— Върнахме се трийсет и един часа и тринайсет минути. След малко аз и ти ще влезем в банята, но няма да чакаме това събитие. Хайде да се качим над града.

Тръгнахме нагоре към Стария Ню Орлиънс и се озовахме под звездното небе.

Роботът, наблюдаващ чудаците, на които им харесва навън, отбеляза излизането ни и ние тръгнахме по притихналите улици. Тук беше истинската Бърбън Стрийт, тук бяха рушащите се сгради на първоначалния Френски квартал. „Очички“, монтирани по парапетите от ковано желязо над нас, дебнеха неуморно, защото в тази изоставена зона невинните са лесна жертва за пропадналите. Постоянното наблюдение предпазва туристите от мародерите, които се прокрадват в града на повърхността. Но ние не останахме толкова дълго, че да си търсим белята. Сам се огледа, поумува и реши да застанем до една стена. Докато нагласяше таймера ми за поредното прехвърляне, аз попитах:

— Какво ще се случи, ако се материализираме в пространство, което вече е заето от някого или от нещо?

— Не може — увери ме Сам. — Автоматичните буфери се задействат и ни изритват мигновено в началната точка. Само че така се хаби енергия, което никак не допада на службата на времето. Затова винаги се стремим да намерим преди скока някое местенце, на което няма да се блъскаме. Да се долепиш до стена на сграда обикновено е добър избор, стига да си съвсем сигурен, че я е имало и по времето, в което се прехвърляш.

— А ние в кое време отиваме?

— Скачай и ще видиш.

Градът оживя. Хора в дрехи от двайсетото столетие вървяха по улиците — мъжете с вратовръзки, жените с поли до коленете. Не се виждаше много плът, дори едно зърно на гърда нямаше на показ. Наоколо ръмжаха автомобили и бълваха отработени газове, от които започна да ми се драйфа. Ехтяха клаксони. Трещяха пневматични чукове. Шумотевица, воня, грозотия.

— Добре дошъл в 1961-ва — кимна ми Сам. — Джон Ф. Кенеди току-що е положил клетва като президент. Първият Кенеди, чатна ли? Онова нещо горе е реактивен пътнически самолет. Ей там има светофар. Показва кога е безопасно да пресечеш улицата. Това, което стърчи до нас, е улична лампа. Захранват ги с електричество. Няма подземни нива. Това тук, пред тебе, е целият Ню Орлиънс. Какво ще кажеш?

— Интересно за разглеждане, но не бих искал да живея тук.

— Вие ли ти се свят? Гади ли ти се? Гнус ли те е?

— Де да знам.

— Позволено ти е. Всеки преживява поне лек темпорален шок, когато зърне за пръв път миналото. Струва ти се някак по-вмирисано и по-хаотично, отколкото си очаквал. Някои кандидати за работа се спихват в мига, когато попаднат малко по-назад по линията.

— Не се спихвам.

— Браво на тебе.

Взирах се в жените, чиито гърди и задници бяха стегнати в още плат под дрехите, в мъжете с техните сковани бледи лица, във врещящите деца. „Бъди Обективен — увещавах самия себе си. — Нали си избрал да изучаваш другите епохи, другите култури?“

Някой ни посочи с пръст и кресна:

— Глей ги тия битници, бе!

— Продължаваме нататък — реши Сам. — Забелязаха ни.

Нагласи таймера ми и скочихме.

Същият град. Само че век по-рано. Същите здания, уж неподвластни на времето с меките си цветове. Никакви светофари, пневматични чукове и улични лампи. Вместо по улиците да се стрелкат ръмжащи коли, имаше файтони.

— Не можем да се застояваме — подхвърли Сам. — Дрехите ни са твърде смахнати, а и не искам да се преструвам на роб. Нататък.

Прехвърлихме се.

Градът изчезна. Стояхме насред мочурище. На юг се кълбяха мъгли. Мъх лепнеше по стройни дървета. Огромно птиче ято затъмняваше небето.

— Годината е 1382-ра — осведоми ме моят гуру. — Хвъркатите над нас са диви гълъби. А дядото на Колумб още е девственик.

Скачахме все по-назад. 897 година. 441-ва. 97-а. Имаше съвсем малко промени; По едно време двамина голи индианци минаха наблизо. Сам им се поклони любезно. Те ни кимнаха дружелюбно, почесаха се по слабините и продължиха нехайно по пътя си. Не се развълнуваха от срещата с гости от бъдещето. Скочихме.

— Година първа от новата ера — съобщи Сам.

Скочихме.

— Върнахме се назад още дванайсет месеца — продължи той — и сега сме в първата година преди Христа. Лесно е да се оплетеш в сметките. Но ако си я представиш като 2059 година преди настоящето, а идната година — като 2058-а ПН, няма начин да се объркаш.

Пренесохме се назад чак до 5800 г. ПН. Откривах дребни разлики в климата — понякога беше по-сухо и хладно. После поехме напред на скокове през петстотин години. Сам се извини, че всичко наоколо е толкова неизменно. Обеща ми, че ще видя по-интересни промени, когато тръгна назад по линията в Стария свят. Стигнахме до 2058-а и отидохме в службата на времето. Влязохме в празния кабинет на Хершковиц и поспряхме, докато Сам регулираше още веднъж таймерите.

— Трябва да внимавам — обясни той. — Искам да сме в кабинета трийсет секунди след изчезването ни. Ако се объркам дори мъничко, ще се натъкнем на себе си и ще загазя.

— Тогава защо не играеш на сигурно и не нагласиш таймерите да ни върнат пет минути по-късно?

— Професионална гордост — отсече Сам.

Пренесохме се напред по линията от празния кабинет в момент, когато Хершковиц седеше зад бюрото си и се взираше към мястото, на което бяхме — в собственото му време — трийсет секунди по-рано.

— Е, как беше?

Сам грейна.

— Яки топки има хлапето. Аз казвам да го вземем.

8.

Така ме приеха като стажант в службата на времето, при времевите куриери. Заплатата си я биваше, а възможностите, които се откриваха пред мен, изглеждаха безкрайни. Отначало обаче имаше обучение. Не позволяват на новобранците просто така да размотават туристи в миналото.

Още седмица не се случи нищо особено. Сам пак ходеше на работа в смъркалницата, аз лентяйствах. Накрая ме привикаха в средището на службата на времето, за да ми наливат ум в главата.

В моята група бяхме осмина новаци. Представлявахме много опърпана сбирщина. Възрастта ни се простираше от малко над двайсет до — поне тъй ми се стори — доста над седемдесет. Половата ни принадлежност пък обхващаше целия диапазон от мъжа до жената с какви ли не междинни разновидности. В отношението към живота обаче всички си приличахме по ненаситност. Нашият наставник Наджиб Даджани не беше по-свестен от нас. Сириец, чието семейство приело юдаизма след израелската окупация — изцяло по делови съображения, — той носеше на гърдите си лъскава, набиваща се на очи звезда на Давид в знак на верската си принадлежност. Само че когато се разсейваше или притесняваше, чувахме го да призовава Аллах или да се кълне в брадата на Пророка. Не бих се зарадвал, ако тъкмо той беше в попечителския съвет на моята синагога… стига да принадлежах към някоя синагога, разбира се. Даджани изглеждаше като театрална версия на арабин, мургав и зловещ, винаги носеше тъмни очила и изобилие от тежки златни пръстени (от което ни се привиждаше, че има дванайсет-тринайсет пръста), а заучената приятелска усмивка май откриваше няколко реда извънредно бели зъби. По-късно научих, че го отстранили от изгодното водене на туристи да гледат разпъването на Исус и го понижили в инструктор за цели шест месеца. Наказанието му било наложено от времевия патрул. Изглежда си пълнел джобчето допълнително, като продавал напред и назад по линията парченца от Истинския кръст. Правилата не допускат куриерът да злоупотребява с работата си за лична изгода. Патрулът се разярил най-много не от това, че Даджани пробутвал фалшиви реликви. Напротив — били самата автентичност.

Започнахме с исторически увод.

— Платени пътувания във времето — поучаваше ни Даджани — се осъществяват от около две десетилетия. Както е известно, изследванията на ефекта на Бенчли започнали още към края на миналия век, но властите не биха разрешили на частни лица да навлязат в темпонавтиката, преди да бъде установено, че това е напълно безопасно. По този начин властите се грижат за добруването ва всички ни.

Той намигна пресилено, но зад тъмното стъкло се видя само разкривяването на веждата му.

Седналата отпред мис Далесандро се оригна пренебрежително.

— Не сте ли съгласна? — погледна я Даджани.

Пълничката чернокоса жена с учудващо малки гърди и нескрити лесбийски апетити имаше научна степен по история на промишлената революция. Тя понечи да отговори, но Даджани й отне невъзмутимо тази възможност, като продължи:

— Службата на времето, в която бяхте приети, изпълнява няколко важни задачи. На нас е поверена работата с всички устройства, използващи ефекта на Бенчли, и тяхната поддръжка. Освен това нашето изследователско управление се стреми непрестанно да подобри технологичната основа на пътуванията във времето. Всъщност сегашният модел таймер бе въведен в употреба само преди четири години. На нашето подразделение — времевите куриери, се пада задачата да придружават гражданите, желаещи да пътуват в миналото. — Той сплете пръсти на шкембенцето си и се загледа в блестящите фигури, образувани от златните му пръстени. — Голяма част от дейността ни е свързана тъкмо с времевия туризъм. Той е икономическата ни опора. Срещу внушителни такси водим групи от осем или десет зяпачи на грижливо обмислени и контролирани пътешествия в миналото. Обикновено ги придружава един куриер, но ако условията са необичайно сложни, можем да изпратим и двама. Във всеки момент от текущото време е възможно до сто хиляди туристи да са пръснати из предишните хилядолетия — наблюдават разпъването на кръста, подписването на Магна харта, убийството на Линкълн и подобни събития. Поради парадоксите, произтичащи от непрекъснато нарастващата публика на случка с фиксирана позиция в потока на времето, нашата задача става все по-трудна и съответно ограничаваме броя на групите.

— Сър, бихте ли обяснили това? — обади се мис Далесандро.

— При някоя от следващите ни срещи — отби въпроса Даджани. — Разбира се, не бива да се ограничаваме с пътешествия във времето само за туристи. Историците трябва да имат достъп до всички важни събития в миналото, тъй като е задължително да преразгледаме всякакви досегашни гледни точки за историята — вече научаваме истината. Част от приходите ни в туристическия бизнес се превръщат в субсидии за изследванията на видни историци — така те могат да посещават безплатно периодите, с които се занимават. И тези пътешествия се извършват под ръководството на куриер. Но вие няма да се занимавате с тази част от нашата работа. Всеки от вас, който докаже годността си да бъде куриер, ще бъде назначен в туристическото управление.

Другото основно управление в службата на времето е времевият патрул, чиято задача е да предотвратява злонамерено използване на устройствата, които работят с ефекта на Бенчли, и да не допуска възникването на парадокси. В следващата лекция ще разгледаме същността на тези парадокси и как можем да ги избегнем. Свободни сте.

Щом Даджани излезе от стаята, ние пообщувахме малко. Мис Далесандро понесе решително косматите си подмишници към русата и крехка мис Чембърс. Тя на свой ред избяга пъргаво при мистър Чудник — яка канара, чиято външност напомняше смътно за римска бронзова статуя. Той обаче се опитваше да свали мистър Бърлингейм, елегантен младеж, който едва ли беше чак толкова хомосексуално настроен, колкото изглеждаше. В търсене на друго спасение от хищната мис Далесандро, мис Чембърс дойде при мен с поканата да я изпратя до дома й. Аз приех. Оказа се, че мис Чембърс изучава късния период от историята на Римската империя, тоест областта на нейните интереси донякъде се препокриваше с моята. Позанимавахме се със секс нехайно и механично — тя не се стремеше тъкмо към това, но го направи от учтивост. После до ранни зори си приказвахме за покръстването на император Константин. Струва ми се, че тя започна да си пада по мен. Аз обаче не я насърчавах и скоро й мина. Възхищавах се на знанията й, но нейното дребничко бледо тяло беше твърде скучно.

9.

На следващата лекция обсъдихме подробно какви парадокси са присъщи на пътуванията във времето и как можем да ги избегнем.

— Най-голямото предизвикателство пред нас — започна Даджани — е да поддържаме свещената неприкосновеност на текущото време. Разработването на устройства, използващи ефекта на Бенчли, отвори същинска кутия на Пандора, пълна с потенциални парадокси. Миналото вече не е неизменно множество, щом можем да пътуваме на воля назад по линията към която и да е негова точка и да променяме така наречените „действителни събития“. Разбира се, последствията от такива промени биха се оказали пълна катастрофа, защото биха създали разширяващ се вектор от разруха, който с достигането си до нашата епоха ще преобразува всичко в нашето общество. — Даджани се прозя учтиво. — При желание можете да си представите какво би се случило, ако допуснем някой пътешественик във времето да се пренесе в 600 година, за да убие младия Мохамед, Цялото динамично развитие на исляма би се оказало спряно още в зародиша му. Арабите не биха завоювали Близкия изток и Южна Европа. Не би имало кръстоносни походи. Милионите, загинали при ислямските нашествия, не биха умрели, когато това всъщност се е случило, и биха се появили безброй линии от техни потомци, които иначе изобщо не биха възникнали. Последствията биха били неизброими. И всичко това защото е убит един млад търговец от Мека. Следователно…

— Може би — обади се мис Далесандро — съществува закон за съхранение на историята, според който, ако Мохамед го е нямало, би се появил друг харизматичен арабин, за да изиграе съвсем същата роля?

Даджани впи неприветлив поглед в нея.

— Не бихме си позволили такъв риск — отсече той. — Предпочитаме да се погрижим всички „минали“ събития, както са записани в историческите документи отпреди периода на пътешествия във времето, да си останат непокътнати. През последните петдесет години от текущото време цялата предишна история, смятана за неизменна, беше потенциално променлива, ние обаче се борим да си остане неизменна. Затова имаме времеви патрул, който внимава всичко в миналото да се случи точно както се е случило, колкото и злощастно да е събитието. Бедствия, убийства, какви ли не трагедии трябва да се случват по реда си, иначе бъдещето — тоест нашето текущо време — може да се промени непоправимо.

— Но самият факт на нашето присъствие в миналото не го ли променя? — попита мис Чембърс.

— След малко щях да стигна и до това — недоволно промърмори Даджани. — Ако приемем, че миналото и настоящето образуват цялостен континуум, очевидно посетителите от двайсет и първи век са присъствали на всички значими събития в миналото — достатъчно ненатрапчиво, за да не бъдат споменати в хрониките на епохата на неизменното време. Затова толкова се стараем да направим незабележим всеки, който потегля назад по линията, като го обличаме според съответния период. Той е длъжен да наблюдава миналото, без да се намесва — просто мълчалив свидетел, колкото се може по-невзрачен. Времевият патрул налага спазването на правилото без никакви отклонения. Скоро ще говоря и за начините, по които го налага.

Онзи ден разгледахме парадокса на все по-големия брой зрители. Този твърде наболял философски проблем все още чака своя отговор. Сега ще ви го представя чрез въображаем пример, за да си изясните с колко сложно начинание сме се заели. Замислете се — първият пътешественик във времето, който се пренесъл назад по линията, за да присъства на разпъването на Исус, бил експериментаторът Барни Наваре през 2012 година. През следващите две десетилетия още петнайсет-двайсет експериментатори извършили същото пътешествие. А от началото на комерсиалните екскурзии до Голгота през 2041 година приблизително по една група туристи всеки месец — общо стотина туристи всяка година — са наблюдавали събитието. И така около 1800 души от двайсет и първи век са били свидетели на разпъването. Сега внимавайте — всяка от тези групи тръгва през различен месец, но попада в един и същ ден! Ако туристите продължават да се стичат към Голгота с темпото сто души годишно, тълпата там ще се състои от поне десет хиляди пътешественици във времето още към средата на двайсет и втори век. Ако допуснем, че няма нарастване на издадените разрешения за екскурзии, още към началото на трийсети век ще се натрупат сто хиляди пътешественици във времето, отишли да присъстват на Страстите Христови. Очевидно е обаче, че засега не наблюдаваме такова гъмжило, а само няколко хиляди жители на древна Палестина. Като казвам засега, разбира се, имам предвид момента на разпъването, съотнесен към текущото време през 2059 година. Също очевидно е, че тези тълпи ще нарастват; през следващите векове от текущото време. Ако доведем примера до абсурд, парадоксът на множащата се публика ни показва картината на милиарди пътешественици във времето, струпали се в миналото да гледат разпъването, като запълват Светите земи и се разпростират към Турция, Арабския полуостров, дори към Иран и Индия. Същото важи за всяко важно събитие в човешката история — с развитието на комерсиалните пътешествия във времето е неизбежно тези събития да бъдат буквално удавени в туристическо гъмжило. И все пак по време на оригиналните събития не е имало никакви подобни орди! Как можем да решим този парадокс?

Мис Далесандро нямаше какво да предложи. Поне веднъж да видя устата й запушена. Което впрочем се отнасяше и за останалите. И за Даджани. Както и за най-блестящите умове на нашата епоха.

А миналото си се препълва полека с мотаещи се във времето зяпачи.

Даджани ни подхвърли още една главоблъсканица, преди да ни пусне да се разотидем.

— Мога да добавя и че лично аз като куриер съм водил групи на разпъването на Исус двайсет и два пъти. Ако утре и вие посетите Голгота в онзи момент, ще заварите там двайсет и двама Наджиб Даджани едновременно. Всеки път аз заемах друго място, от което обяснявах на моите клиенти историческите подробности. Не ви ли се струва, че тези множащи се Даджани са твърде интересен проблем? Защо в текущото време не се шляят насам-натам двайсет и двама Даджани? Умът започва да буксува, щом се захване с такива идеи. Свободни сте, дами и господа. Свободни сте.

10.

Притесни ме мисълта за тези двайсет и един допълнителни Даджановци, но умниците в нашата група скоро измъдриха обяснение защо всички те не са се наблъскали в текущото време. Свързано беше някак с неотменимите ограничения в ефекта на Бенчли при пътуването напред по линията.

Мистър Бърлингейм ми обясни всичко след лекцията. Това беше старовремският му подход в опита да ме съблазни. Не му се отвори парашутът, но аз поне схванах мъничко от теорията на времето.

Каза ми, че когато се пренасяш назад по линията, можеш да се върнеш напред само толкова, колкото си скочил първоначално, като се добави и абсолютното време, прекарано назад по линията. С други думи, ако скочиш от 20 март 2059 година в, да речем, пролетта на 1801 година и преживееш в онази епоха три месеца, можеш да се пренесеш напред по линията само до 20 юни 2050 година. Няма как обаче да скочиш в август 2059-а, нито пък да изфучиш до 2159-а или чак в 20590-а.

Няма абсолютно никакъв начин да скочиш в собственото си бъдеще.

Не знам защо е така. Мистър Бърлингейм отпусна бледата си длан върху коляното ми и обясни набързо каква е теоретичната основа, но аз бях прекалено зает да отблъсквам ухажването му, за да схвана нещо.

Всъщност въпреки усилията на Даджани през следващите три лекции да ни набие в главите как действа ефектът на Бенчли, все още не съм съвсем сигурен как работи всичко или защо, или дори дали работи. Понякога ме изпълва подозрението, че само съм сънувал.

Както и да е, в текущото време няма двайсет и двама Даджани, защото при всяко негово пренасяне до момента на разпъването, той винаги е скачал обратно в текущото време в момент, предшестващ следващото му пътуване към миналото. Друго не би могъл и да направи. Ако пътуваш назад по линията през януари, прекараш две седмици в по-ранна епоха и се върнеш, задължително е да се озовеш в януари или най-късно във февруари на годината, от която си потеглил. И ако не ти предстои нов скок до март, няма как твоите различни времеви версии да се препокрият.

Затова Даджани, придружаващ туристи до Голгота, винаги си оставаше „същият“ от гледна точка на хората в текущото време. В другия край на скока обаче се натрупваха към две дузини Даджановци, защото той се пренася от различни точки в текущото време към една и съща точка в онова време. Това се случва с всеки, който често пътува към все същия момент назад по линията. Ето ви го парадокса на темпоралното натрупване. Задръжте си го за вас, ако щете.

Когато не си измъчвах ума с подобни парадокси, прекарвах си приятно времето в удоволствия. Както обикновено. Покрай Сам винаги се навъртаха в изобилие дашни момичета.

В онези дни аз все гледах да се пъхна между краката на някоя. Направо маниакално. Атаките към поредните женски слабини запълваха цялото ми свободно време. Струваше ми се, че нощта е пропиляна напразно, ако не съм направил поне една поредна крачка надолу по този хлъзгав склон. И нито веднъж не ми хрумна, че си струва усилията да потърся връзка с особа от противоположния пол, която да е малко по-задълбочена от прословутите петнайсет сантиметра. Онова, което хората наричат „любов“.

Аз си бях плиткоумен и завеян младок, не ме интересуваше някаква си „любов“.

Кой знае, може и да не съм бил толкова плиткоумен. Вече опитах що е то „любов“ и хич не се виждам по-щастлив от това. По-точно сега съм много по-зле.

Разбира се, никой не ми е внушавал да се влюбя в жена, която живее назад по линията.

11.

Лейтенант Брус Сандерсън от времевия патрул дойде един ден при нас, за да ни обясни какви опасности крие дързостта да посягаме на неприкосновеното минало.

Лейтенантът изглеждаше подобаващо. По-висок мъж от него не съм виждал, както и по-широки рамене или по-ръбести челюсти. Когато влезе, повечето жени в групата мигновено преживяха оргазъм… заедно с мистър Чудник и мистър Бърлингейм. Лейтенантът застана разкрачен, почти опрял гръб в стената, винаги готов да се справи със заплахите. Униформата му сивееше. Късата му коса червенееше. Очите му синееха бездушно.

Даджани, самият той сред съгрешилите, самият той пострадал от усърдието на времевия патрул, се изсули в един ъгъл на стаята и отстъпи катедрата. Забелязах как стрелкаше лейтенанта със злобни погледи зад тъмните си очила.

— И така — подхвана Сандерсън, — вие вече знаете, че нашата извънредно важна работа е да опазим текущото време неприкосновено. Не можем да позволим всякакви случайни промени на миналото, защото това ще обърка напълно нашето настояще. Затова имаме времевия патрул, който наблюдава цялата територия назад по линията и се грижи всичко да се е случило според правилата. Длъжен съм да добавя — Бог да благослови онези, които са създали със закон времевия патрул.

— Амин — промърмори Даджани, комуто се полагаше разкаяние.

— Трябва да знаете, че не се радвам много на работата, която ми се пада — натърти лейтенантът. — Е, всъщност се радвам, защото според мен най-важната работа, която може да се падне на един човек, е да съхрани текущото време непокътнато. Но когато призовавам Божията благословия над хората, решили да имаме времевия патрул, правя го, защото на тези хора дължим опазването на всичко истинско, добро и ценно в нашето съществуване. Знаете ли какво би могло да се случи, ако нямаше времеви патрул? Какво биха могли да сторят безсъвестните злодеи? Нека ви дам няколко примера.

Да се върнат в миналото и да убият Исус, Мохамед, Буда, всичките ни велики религиозни водачи, докато още са били деца и не са имали време да ни дадат своите прекрасни и вдъхновяващи идеи.

Да предупредят най-големите престъпници в нашата история за очакващите ги несполуки и така да им позволят да надхитрят съдбата, за да навредят още на човечеството.

Да откраднат съкровищата на изкуството от миналото и да попречат на милиони хора през вековете да им се насладят.

Да се захванат с мошенически финансови далавери и да докарат до фалит милиони невинни инвеститори, които не са имали информация за бъдещите цени на акциите.

Да подхвърлят лъжливи съвети на великите владетели, за да ги подмамят към ужасни клопки.

Споменавам всички тези примери, приятели мои, защото те са се случвали наистина. Всичко това е съхранено в архива на времевия патрул, ако ще и да не ви се вярва! През април 2052 година млад мъж от Букурещ се сдобил нелегално с таймер и се прехвърлил в 11 година от новата ера, за да отрови Исус Христос. През октомври 2043 година жител на Берлин се върнал в 1945 година и спасил Адолф Хитлер малко преди руските войски да навлязат в града. През август 2049 година жена от Ница скочила в епохата на Леонардо да Винчи, откраднала недовършената „Мона Лиза“ и я скрила във вилата си на брега. През септември 2055 година един мъж от Ню Йорк се промъкнал в лятото на 1929 г. и натрупал почти милиард с борсови спекулации. През януари 2057 година професор по военна история от Квебек се прехвърлил в 1815 година и пробутал на британците измислици, които представил за френските стратегически планове — така силите на Наполеон нанесли поражение на дук Уелингтън в битката при Ватерло…

— Почакайте малко! — чух се да го прекъсвам. — Наполеон не е победил при Ватерло. Христос не е бил отровен през 11 година. Ако миналото наистина е било променено, както твърдите, как тъй не сме усетили последствията в текущото време?

— Аха! — възкликна лейтенант Сандерсън. По-майсторско „аха!“ не бях чувал през живота си. — Променливостта на миналото, приятелю, е тояга с два края. Щом миналото може да бъде променено дори веднъж, значи може да бъде променено много пъти. Ето че стигаме до ролята на времевия патрул.

Да разгледаме случая на побъркания човек, който уби младия Исус. Вследствие на това потресаващо злодеяние не се появи християнството и Римската империя почти масово прие юдаизма. Юдейските управници в Рим успяха да предотвратят рухването на империята през четвърти и пети век от новата ера по нашето летоброене, като я превърнаха в монолитна теократична държава, наложила господството си в цяла Западна Европа. Но на изток не възникна Византия — тези територии се управляваха от Йерусалим под влиянието на отцепническа еврейска секта. През десети век една опустошителна война между силите на Рим и на Йерусалим направо заличи цивилизацията, така тюркските номади завладяха и Европа, и Азия и започнаха да градят тоталитарна държава, която до двайсет и първи век се превърна в най-потисническата в цялата история на човечеството.

Ето ви пример колко разрушителна може да бъде намесата в миналото.

— Да — казах аз, — но…

Лейтенант Сандерсън ме изгледа с мразовита усмивка.

— Каните се да отбележите, че в действителност не живеем под смазващо тюркско иго. Съгласен съм с вас. Структурата на нашето настояще бе спасена по следния начин:

Убийството на младия Исус бе установено от времеви куриер, който отпътува назад по линията в края на април 2052 година, за да придружи група туристи, желаещи да присъстват на разпъването на кръста. Когато групата отишла на мястото в съответния момент, заварила екзекуцията на двама крадци, никой обаче не бил чувал за Исус от Назарет. Куриерът уведоми незабавно времевия патрул, а ние започнахме да търсим кога е възникнал парадоксът. Времевата линия на Исус бе проследена от раждането му до ранното детство и не открихме промени. Но нямаше и следа от такъв юноша. Разпитахме съседите и накрая се сдобихме със сведения, че е умрял внезапно и загадъчно през 11 година. След това беше лесно да установим наблюдение и да проследим пристигането на нелегалния пътешественик във времето.

Според вас как постъпихме тогава?

Всички вдигнахме ръце. Лейтенантът кимна на мистър Чудник, който побърза да се изяви:

— Арестували сте престъпника пет минути преди да даде отровата на Исус, за да предотвратите промяната на историята, и сте го върнали напред по линията, за да го съдите.

Сандерсън се усмихна снизходително.

— Грешите. Позволихме му да даде отровата на Исус.

Надигна се гълчава.

Мъжът от времевия патрул продължи благо:

— Както несъмнено знаете, най-тежката присъда за забранена намеса в събитията от миналото е смърт — единственият случай, в който днешните закони допускат смъртно наказание. Но преди да бъде наложено такова необратимо наказание, необходими са неоспорими доказателства. Затова щом бъде установено престъпление от този вид, времевият патрул позволява то да бъде извършено и го записва незабелязано.

— Но как — възмути се мис Далесандро — това помага миналото да остане неизменно?!

— Аха! — пак възкликна лейтенантът. — Щом имаме направен по правилата запис как е извършено престъплението, можем да издействаме незабавно произнасянето на присъда и разрешение да я изпълним. И това бе сторено. Следователите от патрула се върнаха с доказателствата в нощта на 4 април 2052 година, когато желаещият да убие Исус се бе отправил към миналото. Представиха доказателствата пред пълномощниците на времевия патрул, които дадоха заповед престъпникът да бъде екзекутиран. Екипът по изпълнение на присъдата бе изпратен в дома на престъпника, където конфискува незаконния таймер и го умъртви безболезнено един час преди замисленото пътешествие в миналото. Така този човек бе заличен от потока на времето и основното русло на миналото бе съхранено, защото той не бе извършвал такова пътешествие, и Исус продължи да живее, за да проповядва вярата си. По този начин — като установяваме незаконни промени и премахваме предварително извършителите им, преди да са пътували назад по линията — ние опазваме неприкосновеността на текущото време.

Колко хубаво, рекох си аз.

Лесно е да ме залъжат. Но мис Далесандро, неуморната размирница, вдигна месеста длан и когато лейтенантът й кимна, започна:

— Все пак искам да изясним нещо. Може да се предположи, че когато вашите хора от патрула са се върнали в април 2052 година с доказателства за престъплението, те са попаднали в променен свят под владичеството на тюркски диктатори. Къде биха намерили в този свят пълномощници на времевия патрул? Къде биха намерили дори самия убиец? Може би е престанал да съществува поради собственото си престъпление, защото чрез убийството на Исус е дал ход на поредица от събития, заличила собствените му прадеди. Впрочем може и самото пътуване във времето никога да не е било изобретявано в света, където Исус не е живял. Така в мига, когато Исус е бил убит, всички патрули и куриери, както и туристите са станали нещо невъзможно и са изчезнали.

Лейтенант Сандерсън не изглеждаше доволен.

— Вие предлагате да разгледаме няколко интересни вторични парадокса. Опасявам се, че във времето, с което разполагам, не бих могъл да отговоря изчерпателно. Но ето ви по-кратък отговор. Ако времевото престъпление през 11 година не бе засечено сравнително бързо, обсегът на промените наистина би се разширил през столетията и накрая би преобразил цялото бъдеще. Вероятно би предотвратил откриването на ефекта на Бенчли и появата на самия времеви патрул, а това би причинило възникването на върховния парадокс, както го наричаме — пътуването във времето само се прави невъзможно. Но в действителност неизмеримите потенциални последствия от отравянето на Исус тъй и не възникнаха, защото престъплението бе установено от времевия куриер, посетил Голгота. Събитието е трябвало да се случи през 33 година от новата ера, тоест само периодът между 11 и 33 година е бил засегнат от деянието. Промените, предизвикани от липсата на Исус през периода, са били незначителни, защото огромното влияние на Христос върху историята започва дълго след разпъването му. А заличаването на престъплението имаше обратно действие и премахна дори малките промени през периода от 22 години. Двете десетилетия бяха откъснати и изтласкани в друга времева линия, която ни е недостъпна и на практика не съществува. Основната, истинската времева линия беше възстановена в целостта й от 11 година до настоящето.

Мис Далесандро не мирясваше.

— Това ми прилича на порочен кръг. Не е ли било задължително върховният парадокс да възникне по цялата линия още в мига, когато Исус е бил отровен? Как изобщо са продължили да съществуват патрули и куриери, камо ли пък да помнят как би трябвало да изглежда миналото? Струва ми се, че е немислимо да съществува начин, за заличаването на времево престъпление, с толкова всеобхватни последствия, че да предизвика върховния парадокс.

— Забравяте, а може би още не знаете — отговори Сандерсън, — че пътешествениците във времето, които са назад по линията в момента на извършване на времево престъпление, не могат да бъдат засегнати от каквато и да е промяна в миналото, защото са се отделили от своите времеви матрици. Пътешественикът е носещо се по линията мехурче от текущо време, откъснато от матрицата на континуума, недостъпно за преобразуванията на някой парадокс. Това означава, че всеки от намиращите се назад по линията може да наблюдава и да поправи изменение в истинското минало, той запазва спомените си и за временното неправилно състояние, и за своята роля в поправянето му. Разбира се, всеки пътешественик, който напуска убежището на времевия преход, става уязвим, щом се върне в отправната точка напред по линията. Иначе казано, ако се върнете назад по линията и убиете своя дядо, преди да се е оженил, няма да изчезнете незабавно, защото ефектът на Бенчли ви предпазва от въздействието на парадокса. Но в мига, когато се върнете в настоящето, дори няма да сте съществували никога, тъй като заради извършената от вас промяна на собственото ви минало вече нямате времева връзка с настоящето. Сега ясно ли е?

Не е, казах си, но премълчах.

Мис Далесандро упорстваше.

— Значи при прехвърлянето хората са защитени от…

— Наричаме го парадокс на времевото изместване.

— … от парадокса на времевото изместване. Те са като в капсула и докато пътешестват, могат безпрепятствено да сравняват видяното с онова, което помнят за истинското време, и при необходимост да се намесват, за да възстановят нормалния ред, ако е бил променен.

— Да.

— Защо? Защо изобщо са защитени? Знам, че се връщам към все същия въпрос, но…

Лейтенант Сандерсън въздъхна.

— Защото ако бъдат засегнати от промяна на миналото, докато самите те са в миналото, това би означавало възникване на върховния парадокс: пътешественик във времето да промени епохата, която е създала пътешествията във времето. А това е още по-парадоксално от парадокса на времевото изместване. Съгласно закона за по-малките парадокси, се налага парадоксът на времевото изместване, тъй като е по-незначителен. Сега проумяхте ли?

— Не, но…

— Боя се, че не мога да се спирам на това по-подробно — прекъсна я патрулният. — Не се съмнявам обаче, че мистър Даджани ще разгледа задълбочено тези проблеми в следващите лекции.

Сандерсън се подсмихна гадничко на Даджани и се изсули припряно.

Както можех да се обзаложа предварително, Даджани нито разгледа задълбочено любимите парадокси на мис Далесандро, нито изобщо стигна до тях. Измисляше хитроумни уловки, за да отплесне разговора в друга посока всеки път, когато тя подхващаше темата.

— Можете да бъдете спокойни — заяви той, — че миналото бива възстановено всеки път, когато някой го промени. А хипотетичните светове, създадени от незаконната промяна, прекратяват съществуването си ретроактивно в момента, когато извършителят бъде възпрян. Ето ви го обяснението.

Нищичко не обясни проклетникът. Но по-добро обяснение не чухме.

12.

Не пропуснаха да ни внушат незаличимо и правилото, че добрите промени в миналото също са недопустими. Десетки хора били елиминирани, защото се опитали да убедят Ейб Линкълн да не припарва до театъра онази вечер, или пък да внушат на Джак Кенеди да позволи, за Бога, бронираният прозрачен покрив да бъде сложен на колата.

Изтребват ги също като убийците на Исус или спасителите на Хитлер. Защото за структурата на текущото време е също толкова смъртоносно да помогнеш на Кенеди да изкара целия си президентски мандат, както да помогнеш на Хитлер да съгради наново Третия райх. Промяната си е промяна и ако ще да е от най-добри подбуди, пак може да има непредсказуеми катастрофални резултати.

— Само си представете — каза ни Даджани, — че ако Кенеди не е бил убит през 1963 година, не би се стигнало и до ескалация на войната във Виетнам, започната от неговия приемник. Така хиляди войници и офицери биха останали живи. Да речем, че някой от тях, който е трябвало да загине през 1965-а или 1966-а, е останал жив, бил е избран за президент на Щатите през 1992 година и е започнал война с атомни оръжия, която е унищожила цивилизацията. Виждате ли защо дори уж най-благоприятните промени на миналото трябва да бъдат предотвратени?

Виждахме. Отново и отново.

Толкова пъти ни накараха да видим възможните ужасяващи последици, че ни наплашиха до побъркване от постъпването в службата на времето — изглеждаше неизбежно рано или късно да сторим нещо назад по линията, което да ни навлече гибелния гняв на времевия патрул.

— Не се тревожи за това — успокои ме Сам. — Ако им слушаш приказките, ще си помислиш, че наказват със смърт по милион пъти всеки ден. Ама не ми се вярва, че е имало и петдесетина екзекуции за времеви престъпления през последните десет години. И всички ликвидирани са били истински изроди — от онези, чиято свещена мисия в живота е да убият Мохамед или нещо подобно.

— Ако е така, как времевият патрул успява да опази миналото от промени?

— Не успява — натърти Сам. — То непрекъснато е подложено на промени. Въпреки усилията на времевия патрул.

— А нашият свят защо не се променя?

— Променя се. По мъничко — увери ме Сам. — Ако някой времеви куриер даде на Александър Велики антибиотици и му помогне да доживее до преклонна възраст, промяната е толкова недопустима, че времевият патрул ще я премахне. Но има и какви ли не други случки. Куриери спасяват изгубени ръкописи, чукат се с Екатерина Велика, отмъкват по някоя вещ, за да я продадат в друга епоха. Нали твоят наставник Даджани е продавал парченца от Истинския кръст? Разкрили са го, но не са го екзекутирали. Просто са го отстранили за известно време от изгодните пътувания и са го натикали да изнася лекции. А за повечето дребни намеси никой не научава. — Погледът му се плъзна многозначително по неговата колекция. — Навлезеш ли в занаята, Джъд, ще научиш, че ние постоянно се набъркваме в миналото. Всеки път, когато времеви куриер настъпи мравка две хилядолетия преди новата ера, той променя миналото. Но ние оцеляваме някак. Тъпите копелета от времевия патрул дебнат за големи структурни промени в историята, не се занимават с дреболиите. Бездруго не могат. Патрулните не стигат, за да се справят с всичко.

— Но това означава — възразих аз, — че натрупваме постепенно куп дребни изменения в историята — зрънце по зрънце, тук мравчица, там пеперудка. И това натрупване може някой ден да предизвика значителна промяна, но тогава никой не би успял да проследи всички причини и да възстанови миналото, каквото трябва да бъде!

— Точно така.

— Не виждам това да те безпокои — подхвърлих на Сам.

— Че защо да се безпокоя? Да не притежавам света? Какво ме засяга, ако историята бъде променена?

— Ще те засегне, ако заради промяната се окаже, че ти никога не си съществувал.

— Джъд, има по-важни неща на този свят. Например да се кефиш на всеки изживян ден.

— Не се ли плашиш, че някой ден може просто да изчезнеш?

— Все някой ден ще изчезна — напомни Сам. — Без никакво „може“. Рано или късно. Дотогава ще се забавлявам. Яж, пий и се весели, хлапе. Остави вчерашните дни да се наместват както им скимне.

13.

Щом ни набиха в главите правилата, пратиха ни на пробни пътешествия назад по линията. Разбира се, всички ние вече бяхме посещавали миналото, преди да започнат лекциите — провериха дали нямаме някакви психични затруднения при скокове във времето. Сега пък искаха да наблюдаваме как работят куриерите, затова ни присъединиха към туристическите групи.

Разделиха ни, за да бъдем най-много по двама с всеки шестима или осмина туристи. За да не се охарчат излишно, щяхме да се пренесем в минали събития в самия Ню Орлиънс. (За да ни направят свидетели на битката при Хейстингс, би се наложило първо да ни откарат в Лондон. Пътешествията във времето не включват преместване в пространството. Задължително е да се намираш на мястото, което искаш да достигнеш в миналото, преди самия скок.)

Ню Орлиънс е чудесен град, но в историята му не е имало чак толкова много важни случки. Не ми го побира умът защо някой е готов да плати много внушителна сума, за да потегли назад по линията на това място, когато горе-долу за същите пари би могъл да гледа подписването на Декларацията на независимостта, превземането на Константинопол или убийството на Юлий Цезар. Службата на времето обаче осигурява прехвърляне във всяко значимо историческо събитие — е, в определени граници, наложени от морала — за която и да е група от поне осмина туристи, които си платят за удоволствието. Мисля си, че местните патриоти на Ню Орлиънс имат пълното право да се любуват на миналото на своя град, щом така им харесва.

И така мистър Чудник и мис Далесандро се прехвърлиха в 1815 година, за да стискат палци на Андрю Джаксън в битката за Ню Орлиънс. Мистър Бърлингейм и мистър Оливейра бяха пратени в 1877 година, за да позяпат как местните хора изритват от града навлеците от север, домъкнали се след Гражданската война. Мистър Хочкис и мисис Нотабене се пренесоха в 1803 година да видят как Щатите присъединяват територията на Луизиана, след като я купуват от французите. А мис Чембърс и аз се върнахме назад по линията в 1935 година да видим убийството на Хюи Лонг.

Убийствата обикновено приключват съвсем набързо, а никой не пътува в миналото само за да присъства на малко стрелба. Службата на времето предлагаше на тези хора петдневен престой в Луизиана през първата половина на двайсети век, а прострелването на Главатаря трябваше да бъде връхната точка в тази екскурзия. Имахме шестима спътници: три заможни семейни двойки от Луизиана, всички на около шейсет години. Единият от мъжете беше адвокат, вторият — лекар, а третият — голям шеф в енергийната компания на щата. Времевият куриер с нас подхождаше чудесно за водач на тези видни особи: зализан и безличен тип на име Мадисън Джеферсън Монро.

— Наричайте ме Джеф — предложи той, когато се запознахме.

Имахме няколко срещи за напътствия, преди да потеглим.

— Това са вашите таймери — каза ни Джеф Монро. — Изобщо няма да ги отделяте от тялото си. Щом си ги сложите в службата на времето, не ги махате, докато не се върнем напред по линията. Къпете се с тях, спите с тях, носите ги и когато… ъъ, осъществявате всякакви интимни действия. Предполагам, че причината е очевидна и за вас. За хода на историята ще бъде разрушително, ако някой таймер попадне в ръцете на човек от двайсети век. Затова не отделяте устройствата от телата си нито за миг.

(— Лъже — обясни ми Сам, когато повторих указанията пред него. — Как, по дяволите, човек назад по линията ще знае какво да прави с таймера? Истината е, че понякога туристите трябва да се изнесат много чевръсто от някой момент — за да не бъдат линчувани например. Куриерът не може да си позволи риска някой от тях да е оставил таймера си в хотела. Само че не смее да им каже това.)

Таймерите, които Джеф Монро ни раздаде, се различаваха малко от онзи, който носих при пробните си скокове във времето със Сам. Не можехме да ги управляваме, защото бяха запечатани, и се задействаха само от куриера. Разумно решение — службата на времето не би допуснала туристите да се шляят сами в миналото.

Нашият куриер обясняваше надълго и нашироко какви последствия може да има внасянето на промени в миналото и ни умоляваше да не си търсим белята.

— Не говорете, освен ако някой не ви заговори, но и в такъв случай бъдете пестеливи в думите си. Не използвайте жаргон, няма да ви разберат. Възможно е да разпознаете други пътешественици във времето. В никакъв случай не ги заприказвайте и не ги поздравявайте, пренебрегвайте и всякакви знаци на внимание от тяхна страна. Ако някой наруши тези указания, дори и съвсем невинно, разрешителното му за пътуване във времето може да бъде отменено незабавно и той ще бъде върнат тутакси напред по линията. Разбрахте ли?

Кимнахме сериозно, а Джеф Монро добави:

— Представете си, че сте преоблечени християни, промъкнали се тайно в Мека, свещения град на мюсюлманите. Не сте застрашени, докато не бъдете разкрити, но ако хората наоколо научат какви сте, загазили сте здравата. За ваше добро е да си затваряте устите, докато сте назад по линията. Разглеждайте, без да приказвате. Нищо няма да ви сполети, ако не привлечете вниманието към себе си.

(Научих от Сам, че туристите твърде често си търсят белята с хората назад по линията, колкото и да се стараят техните куриери да избягват такива произшествия. Понякога куриерът успява да замаже положението с умело подметнати думи — например обяснява на засегнатите, че чужденецът всъщност е смахнат. Друг път не е толкова лесно и куриерът е принуден да заповяда незабавна евакуация на всички туристи. Той обаче е длъжен да остане, докато не изпрати всичките си повереници в безопасност напред по линията, затова неколцина куриери вече са загинали при изпълнение на дълга си. В най-оплесканите случаи се намесва времевият патрул — отстранява нехайния пътешественик от екскурзията и така предотвратява нежеланите последствия. Сам ми каза:

— Един богат скапаняк може направо да се побърка от бяс, когато в последния момент се появи патрулен и му заяви, че няма да участва в скока, защото ще направи страхотен гаф в миналото. Просто не им стига умът да разберат. Обещават да се държат добре и за нищо на света не искат да повярват, че обещанията им нищо не струват, защото постъпката вече е записана и архивирана. Лошото с повечето тъпи туристи е, че не умеят да мислят в четири измерения.

— И аз не умея, Сам — промърморих смутено.

— Ще се научиш — натърти той. — Иначе лошо ти се пише…)

Преди да попаднем в 1935 година, ни подложиха на кратък хипнокурс за обществото по онова време. Натъпкаха ни с данни за Великата депресия, новия курс на Рузвелт, ролята на семейния клан Лонг в политиката на Луизиана, издигането на Хюи Лонг, неговата програма „Споделено богатство“, с която искал да взема от богатите и да дава на бедните, враждите му с президента Франклин Делано Рузвелт, мечтата му самият той да се кандидатира за президент през 1936 година, дръзкото му пренебрежение към традициите, обаянието му на демагог. Научихме и достатъчно дреболии за живота през 1935-а — знаменитости, шампионати, състояние на борсата, — за да не се чувстваме безнадеждно объркани.

Накрая ни облякоха според модата от 1935 година. Подхилвахме се и подмятахме шегички, докато се перчехме един пред друг в тези старовремски одежди. Джеф Монро ни проверяваше и напомняше на мъжете да следят панталоните им винаги да са закопчани, а на жените — че е немислимо да си показват гърдите от зърната надолу. Неуморно ни предупреждаваше, че ще попаднем в епоха със строги нрави, когато невротичното потискане на желанията се е смятало за добродетел, а привичното за нас свободно поведение би било заклеймено като грешно и безсрамно. Най-после бяхме готови.

Отведоха ни горе в надземния Ню Орлиънс, защото не би се отразило добре на здравето ни да скочим от някое подземно ниво, което не е съществувало в миналото. Службата на времето поддържаше стая в сградата на един пансион, откъдето се извършваше прехвърлянето в двайсети век.

— Потегляме назад по линията — оповести Мадисън Джеферсън Монро и включи нашите таймери.

14.

Изведнъж се озовахме в 1935 година.

Не забелязахме никакви промени в мърлявата стая, където бяхме, и все пак знаехме, че сме назад по линията.

Носехме тесни обувки и смешни дрехи, имахме истински банкноти и монети, защото тук никой не би се съгласил да платим с пръстовите си отпечатъци. Човекът, подготвил екскурзията, ни бе запазил стаи в голям хотел на брега на канала точно до Френския квартал. Джеф Монро ни предупреди за последен път да не се набиваме на очи и ни поведе натам.

Потоците от автомобили ни се сториха фантастично гъсти за година, в която уж имало депресия, а шумотевицата беше стъписваща. Вървяхме нехайно двама по двама с Джеф Монро отпред. Пулехме се във всички посоки, но това не би настроило никого подозрително. Местните хора сигурно щяха да помислят, че сме туристи, изтърсили се току-що от Индиана. Нищо в любопитството ни не подсказваше, че сме се изтърсили току-що от 2059 година.

Тибодо — тузарят от енергийната компания, не можеше да се опомни от гледката на кабелите над улиците, опънати от стълб към стълб.

— Чел съм за това — повтаряше той, — но все не ми се вярваше!

Жените си бъбреха неспирно за модата. В този горещ, задушен септемврийски ден всички наоколо се бяха покрили с плат от шията до глезените. Жените в групата не можеха да го проумеят.

Никой от нас не бе свикнал с истинска влажна жега — такива условия са недопустими в подземните ни градове, а само смахнатите се качват горе, когато климатът се вкисне чак толкова. Потяхме се, задъхвахме се.

И в хотела нямаше климатици, май още не бяха изобретени.

Джеф се зае да ни настани. Щом се подписа в регистрационната книга, администраторът — естествено, той беше човек, а не компютърен терминал — удари по звънеца и призова с крясък цял орляк дружелюбни чернокожи пикола, които налетяха да разнесат багажа ни по стаите.

Чух мисис Биенвеню, съпругата на адвоката, да му шепне:

— Как мислиш, те роби ли са?

— Не и тук! — скастри я той. — Робите са били освободени седемдесет години по-рано!

Администраторът май дочу разговора им. Питах се какво ли си е помислил.

Куриерът бе решил аз и мис Чембърс да спим в една стая. Обясни, че ни е регистрирал като мистър и мисис Елиът, защото не било разрешено двойка без брак да се настанява заедно в хотел, ако ще и да са в една и съща туристическа група. Флора ме изгледа с бледичка, но обнадеждена усмивка и каза:

— Ще се престорим, че имаме временна връзка.

Монро впи яростен поглед в нея.

— Тук няма да говорим за обичаите напред по линията!

— Че те нямат ли временни връзки в 1936-а?

— Млъкнете! — изсъска той.

Подредихме си нещата, изкъпахме се и излязохме да разгледаме града. Отидохме на Бейзин Стрийт и послушахме доста приличен примитивен джаз. После се преместихме на Бърбън Стрийт да пийнем и да зяпаме стриптийз. Заведението беше претъпкано. Всички се изумихме, че зрели мъже и жени седят цял час, понасят блудкавата музика и замърсения въздух, просто за да дочакат някакво момиче, което ще свали някои от дрехите си.

Когато тя се съблече най-после, на зърната на гърдите й останаха малки лъскави конусчета, а на пубиса — триъгълно парченце плат. Ако някой проявява толкова сериозен интерес към голотата, може да види повече в обществената баня. Разбира се, напомняхме си, че това е време на потисната, полузадушена сексуалност.

Питиетата и каквото още си поръчвахме се трупаха в обща сметка, винаги я плащаше Джеф Монро. Службата на времето не искаше неопитни туристи да боравят с непознати за тях валути, освен ако не е абсолютно неизбежно. Освен това куриерът отпъждаше ловко пияндета, налитащи към трупата, наред с просяците и проститутките, както и останалите предизвикателства към нашите умения да се справим с неудобни ситуации през 1935 година.

— Не е лесно да си куриер — отбеляза Флора Чембърс.

— Но я си помисли колко можеш да пътуваш, и то безплатно — възразих аз.

Ние бяхме стъписани от грозотата на хората назад по линията. Разбирахме, че тук нямат генетични центрове, не познават козметичната микрохирургия, а ако през 1935 година бяха чули за естетична генетика, щяха да я сметнат за фашистко или комунистическо посегателство срещу правото на свободните хора да имат грозни деца. И въпреки това не успявахме да сдържим изненадата и уплахата си от щръкналите уши, белезите от шарка, разкривените зъби, издутите носове, от всички тези непрограмирани и нередактирани индивиди. И най-невзрачният в нашата група беше същинска видеозвезда в сравнение с онова, което се смяташе за нормално през 1935-а.

Съжалявахме ги, че са затворени да прекарат живота си в своята задушаваща, мрачна епоха.

Когато се прибрахме в хотелската стая, Флора смъкна дрехите си, просна се по гръб на леглото с широко разтворени крака и изврещя:

— Изчукай ме! Пияна съм!

И аз бях малко пиян, затова я изчуках.

Мадисън Джеферсън Монро бе отпуснал предпазливо на всеки от нас по една чаша алкохолна напитка за цялата вечер. Колкото и да се изкушавахме, не ни разреши да си поръчаме втора, така че се задоволихме с безалкохолно. Не би си позволил риска да изтървем някоя опасна приказка под въздействието на алкохола — опиат, с който изобщо не бяхме свикнали. Дори една чаша се оказа достатъчна да развърже езиците на неколцина и да разбърка мозъците им. Изпускаха думички, които щяха да ни навлекат беда, ако някой ни подслушваше.

Аз се стъписах, когато видях хората от двайсети век да се наливат с алкохол, без да падат в безсъзнание.

(— Свиквай с пиенето — подканяше ме Сам. — Това е любимата мозъкотрошачка в повечето времена назад по линията. Развивай поносимостта си към него, иначе ще си имаш проблеми.

— Дроги нямало ли е? — учудих се аз.

— Ще намериш тревица тук-там, но нищо наистина психеделично. Никъде няма да откриеш смъркалници. Научи се да пиеш, Джъд. Научи се да пиеш!)

По-късно през нощта Джеф Монро се отби в нашата стая. Флора се въргаляше в дълбокия унес на изтощението, но двамата с Джеф си говорихме дълго за трудностите в работата на куриера. Той се оказа голям симпатяга, колкото и да беше зализан и безличен.

Май си харесваше работата. Неговата специалност бяха Щатите през двайсети век и съжаляваше само, че е затънал в досадните екскурзии, свързани с убийства.

— Никой не иска да види нищо друго — оплака се Джеф. — Далас, Лос Анджелис, Мемфис, Ню Йорк, Чикаго, Батън Руж, Кливлънд — до втръсване. Не мога да ти опиша колко ми се гади вече да се провирам в тълпата на онзи надлез, да соча прозореца на шестия етаж и да гледам онази нещастна жена върху задния капак на колата. Поне историята с Хюи Лонг не е чак толкова посещавана. Но в Далас през онзи ден се натрупаха двайсетина мои варианта. Хората не искат ли да видят и щастливите времена през двайсети век?

— А имало ли е такива? — полюбопитствах аз.

15.

Закусихме в „При Бренън“, вечеряхме в „При Антоан“, разходихме се в парка и се върнахме в стария град да разгледаме катедралата на площад „Джаксън“, после отидохме на брега да се полюбуваме на Мисисипи. Освен това посетихме киносалон и гледахме „Червен прах“ с Кларк Гейбъл и Джийн Харлоу, отбихме се за малко в пощата и в обществената библиотека, накупихме си вестници (те са разрешени като сувенир) и се наслушахме на радиостанции. Джеф ни повози с автомобил под наем. Предложи и на нас да шофираме, но ние се ужасявахме от идеята да седнем зад волана, след като видяхме сложните манипулации по смяната на предавките, и то в движение. Вършихме и разни други неща, присъщи на двайсети век. Направо попивахме духа на времето.

После заминахме за Батън Руж да видим как ще бъде убит сенатор Лонг.

Пристигнахме в града на 7 септември, събота, и се настанихме в най-изискания хотел, както твърдеше Джеф. Имаше сесия на щатското законодателно събрание и тарторът Хюи бе дошъл от Вашингтон да дърпа юздите. Размотавахме се безцелно до неделния следобед, когато Джеф ни заведе да видим най-голямото шоу.

Той си бе сложил термопластична маскировка. Неговото розово, нормално лице сега имаше белези и нездрав жълтеникав оттенък. Имаше и мустаци под носа си, а на носа — големи тъмни очила, които сякаш бе взел назаем от Даджани.

— За трети път водя туристи тук — обясни ни Джеф. — Няма да е много добре, ако някой забележи трима неразличими близнаци в коридора, където застреляха Хюи.

Напомни да не обръщаме никакво внимание на другите двама Джеф Монро, които бихме могли да зърнем близо до мястото на убийството. Само той с белезите, мустаците и очилата си беше нашият куриер, до онези не биваше и да припарваме.

По свечеряване тръгнахме нехайно към великанската 34-етажна сграда на щатския парламент и се вмъкнахме вътре — поредните зяпачи, дошли да се възхитят на творението на Хюи, погълнало 5 милиона долара по тогавашните цени. Джеф на всеки няколко секунди проверяваше времето.

Посочи ни място, откъдето щяхме да виждаме добре, но нямаше да пострадаме от заблуден куршум.

Нямаше как да не забележим и други туристи, заели небрежни пози наблизо. До една група стоеше мъж, който несъмнено беше Джеф Монро. Друга група се бе скупчила около мъж със същото телосложение, който обаче носеше очила с метални рамки и имаше голяма тъмна бенка на едната буза. Много се стараехме да не поглеждаме към тези хора. И те най-усърдно се занимаваха със същото.

Човъркаше ме мисълта за парадокса на натрупването. Според мен всеки, който някога би се пренесъл назад по линията, за да гледа убийството на Хюи Лонг, би трябвало да е тук в момента — може би хилядни тълпи, които се блъскат за по-добро местенце отпред. Да, ама имаше само няколко десетки, дошли от 2059-а или от по-ранна година. Защо останалите не бяха тук? Нима времето беше толкова гъвкаво, че все същото събитие можеше да се разиграва безкрайно, всеки път за все по-многобройна публика?

— Ето го — прошепна Джеф.

Главатарят вървеше забързано към нас, следван по петите от охраната си. Той беше нисък и пълничък, с червендалесто лице, чип нос, оранжева коса, месести бърни и дълбока ямичка на брадичката. Внушавах си, че мога да доловя силата на характера му, и се питах дали не се заблуждавам сам. Когато ни доближи, той се почеса по задника, каза нещо на мъжа отляво и се закашля. Костюмът му беше малко омачкан, косата — леко разрошена.

Подготвени от нашия куриер, ние знаехме откъде ще се появи убиецът. Чак когато Джеф промърмори сигнала — не и по-рано! — извихме глави, за да видим как доктор Карл Остин Вайс се отдели от гъмжилото, пристъпи към сенатора и притисна към корема му пистолет 22-ри калибър. Стреля веднъж. Изненаданият Хюи се просна по гръб смъртно ранен. Телохранителите му мигом извадиха оръжията си и застреляха убиеца. По пода се разтекоха лъщящи локви кръв. Зачервените телохранители ни избутваха и изблъскваха — по-назад, по-назад, по-назад!

Това беше. Събитието, което дойдохме да видим, свърши.

Изглеждаше не съвсем истинско — като инсценировка на стара история, добре замислено, но посредствено изиграно триизмерно шоу. Находчивостта, вложена в представлението, ни впечатли, но значението на видяното не ни потресе.

Дори когато наоколо свиреха куршуми, не беше напълно реално за нас.

Само че куршумите си бяха истински и ако ни бяха улучили, щяхме да умрем истински.

А за двамата мъже, паднали на полирания под, събитието беше непоправимо истинско.

16.

Участвах в още четири подготвителни пътувания, преди да ме утвърдят като времеви куриер. Всички скокове пак бяха в района на Ню Орлиънс. Опознах историята на това място далеч по-добре, отколкото можех да си представя.

При третата екскурзия попаднах в 1803 година, когато Щатите купили Луизиана. Аз бях единственият стажант. Имаше седмина туристи. Нашият куриер беше Сид Буонокоре — нисък мъж със сурово изражение. Когато споменах името му пред Сам, той прихна и изтърси:

— Онова долно типче ли!

— Че какво му е долното?

— Преди водеше туристи в Ренесанса. Само че накрая патрулът го спипа да се прави на сводник — пробутвал туристки в леглото на Чезаре Борджия. Дамите му се отплащали щедро, Чезаре — също. Буонокоре се оправдал, че просто си вършел работата, нали мацките искали по-интересни преживявания в епохата и подобни глупости. Не му се разминало. Изтеглиха го тук и го насадиха на екскурзията с покупката на Луизиана.

— От куриера иска ли се да надзирава сексуалния живот на туристите? — учудих се аз.

— Не, но от него не се очаква и да поощрява лудориите им в други епохи.

Аз обаче открих, че човекът, „поощрявал лудории в други епохи“, е доста симпатичен мошеник. Буонокоре не беше красавец, но излъчваше такава всеядна сексуалност, че нямаше как да не му се възхитя. А в неговата неуморна загриженост за собственото му благополучие дори долавях някакъв хищен чар. Никой не ръкопляска на дебнещ джебчия, затова пък мнозина насърчават отявлените разбойници. А Сид Буонокоре си беше тъкмо такъв по нрав.

Освен това се отличаваше с вещина в работата си като куриер. Вмъкна ни умело в Ню Орлиънс през 1803 година като холандски търговци, дошли да преценят шансовете си на местните пазари. Нищо не ни застрашаваше, ако не се натъкнем на истински холандец, а прикритието премахваше всякакви съмнения за странния ни говор. Обикаляхме града, навлекли неудобните дрехи от началото на деветнайсети век, и се чувствахме като актьори, избягали от репетиция на историческа пиеса. Но Сид ни развеждаше с хъс.

Скоро узнах, че преуспява и във финансовите операции със златни дублони и испански монети по осем реала. Изобщо не се опитваше да скрие от мен какво върши, но не подхващаше разговор за това и аз тъй и не успях да проумея заплетените подробности. Може би се възползваше от променливия обменен курс. Знам само, че разменяше щатски сребърни долари; срещу британски златни гвинеи, с които пък купуваше френски сребърни монети при изгодна отстъпка, а нощем се срещаше по бреговете на Мисисипи с карибски пирати, за да им пробута френските пари срещу испанско злато и сребро. Не научих какво правеше с дублоните и реалите. Не схванах и как извлича печалба. Най-правдоподобната ми догадка гласеше, че се опитва да събере колкото може по-разнообразни монети, за да ги продава на колекционери напред по линията. Струваше ми се обаче, че това е твърде просто обяснение за машинациите на такъв находчив хитрец. Той не пожела да обясни, а аз не се престраших да попитам.

Сид беше неуморен и в секса, което не е необичайно за куриер.

(— Туристките са разрешен улов — наставляваше ме Сам. — Самите те направо ни се нахвърлят. Както на времето с белите ловци в Африка.)

Но аз разбрах, че Сид Буонокоре не се задоволява само с жадни за романтични преживявания туристки.

В една късна вечер от нашия престой в 1803 година аз си блъсках главата над неясно за мен правило и отидох в стаята на Сид за съвет. Почуках на вратата и той подвикна:

— Влез!

Влязох, той обаче не беше сам. Млада жена с леко мургава кожа и дълга черна коса се излежаваше в постелята гола, лъснала от пот, задъхана. Стегнатите й гърди стърчаха, макар и големи.

— Извинявай — промърморих. — Не съм искал да се натрапвам.

— Глупости! — засмя се Сид. — Засега привършихме. Не си ни прекъснал. Това е Мария.

— Здравей, Мария — поздравих стеснително.

Тя се изкикоти пиянски. Сид й заговори на креолското наречие и момичето пак се ухили. Надигна се от леглото, направи изящен гол реверанс и смънка:

— Бон соар, мосю.

После се просна по лице бавно и елегантно.

— Самата прелест, а? — гордо изрече Сид. — Наполовина индианка, наполовина испанка, наполовина французойка. Пийни си ром.

Глътнах от манерката, която ми подаде, и подхвърлих:

— Половинките не станаха ли много?

— Мария си пада по крайностите във всичко.

— Ясно…

— Запознах се с нея миналия път, когато водих туристи. Така нагласям нещата, че да й се радвам по малко всяка нощ, без да лишавам и другите си „аз“ от удоволствието. Все пак, Джъд, не мога да знам предварително още колко ще водя по този проклет маршрут, но защо да не си прекарвам приятно всеки път, когато идвам назад по линията?

— Разумно ли е да говориш така пред…

— И една думичка не знае на английски. Абсолютно безопасно е.

Мария се размърда и изпъшка. Сид си взе манерката и изля малко ром на гърдите й. Тя пак се разкикоти и започна да разтърква течността сънено, все едно беше вълшебен балсам за растеж на гърдите. Не че момичето имаше нужда от такъв балсам.

— Много е страстна — отбеляза Сид.

— Не се и съмнявам.

Той каза нещо и Мария се надигна тромаво. Пак пристъпи към мен. Гърдите й се полюшваха като камбанки. Лъхаше и на ром, и на похот. Протегна неуверено ръце към мен, но отново загуби равновесие и се отпусна на дъсчения под. Лежеше и се кискаше.

— Искаш ли да я опиташ? — предложи Сид. — Остави я да поизтрезнее, заведи я в стаята си и се позабавлявайте.

Подметнах шегичка за интересните болести, на които момичето може да е преносител. Случват ми се и такива нелепи прояви на придирчивост.

Буонокоре ме изгледа презрително.

— Нали си ваксиниран, от какво има да се плашиш?

— Да, срещу тиф, дифтерит, жълта треска и още какво ли не, но сифилис… — смънках аз.

— Чиста е, повярвай. Впрочем, ако са ти толкова опънати нервите, направи си термобаня в мига, когато се върнеш напред по линията. — Сид вдигна рамене. — Ако и такива неща те плашат, може би е по-добре да не ставаш куриер.

— Не съм…

— Видя, че аз нямам нищо против да спя с нея, нали? Джъд, ти за обикновен глупак ли ме смяташ, или за невероятен тъпанар? Щях ли да легна със сифилитичка? И отгоре на всичко да я предложа на тебе след това?

— Е…

— Само за едно би трябвало да се безпокоиш — натърти той. — Взе ли си хапчето?

— Хапчето ли?

— Хапчето, празноглавецо! Ежемесечното!

— О… да. Ами да. Разбира се.

— Това е абсолютно задължително, когато пътешестваш назад по линията. Не може да се шляеш из миналото и да заплождаш прародителките на други хора. За такова нещо времевият патрул направо ще те размаже по пода. Ще ти се размине безнаказано, ако се сближаваш по един или друг начин с хората назад по линията — малко невинен бизнес, малко невинни креватни удоволствия — но за нищо на света не бива да правиш бебета. Чатна ли?

— То се знае, Сид.

— Запомни — това, че си търся малко развлечения в миналото, не означава да поемам и риска от огромна промяна на историята. Като разбъркам например генетичните линии. Постъпвай като мен, хлапе. Не забравяй за хапчетата. Сега вдигни Мария и се омитайте оттук.

Вдигнах Мария и двамата се ометохме.

Тя изтрезня бързичко в моята стая. Не знаеше и думичка на език, който аз разбирах. И аз не знаех думичка на език, който тя разбираше. Въпреки това се спогодихме чудесно.

Макар че бе родена два века и половина преди мен, изпълнението й си оставаше безупречно. Някои неща не се променят кой знае колко.

17.

Щом заслужих честта да бъда времеви куриер и малко преди да отпътувам, за да водя туристи по византийските маршрути, Сам ме изпрати с великолепен купон. Покани едва ли не всекиго, когото познавай в Долния Ню Орлиънс, и успяхме да се натъпчем някак в двете му стаи. Там бяха момичетата от смъркалницата, дойде и безработен автор и декламатор на поезия на име Шигемицу, който говореше в петостъпен ямб. Имаше петима-шестима от службата на времето, продавачка на бръмчилки и щуро зеленокосо момиче, което работеше в генетичен салон, и разни други. Сам бе поканил дори Флора Чембърс, но тя замина спешно предишния ден, за да води група на опустошаването на Рим от варварите.

На влизане всеки получаваше бръмчилка и се разгорещихме бързо. Броени мигове, след като хоботчето на бръмчилката се опря в ръката ми, почувствах как съзнанието ми се разширява подобно на надут балон и накрая тялото ми не можеше да го задържи, направо ми опъваше кожата. Чух припукване и се зареях. И останалите преживяваха същото. Освободени от оковите на плътта, ние се носехме под тавана в мъглица от ектоплазма и се наслаждавахме на изискани усещания. Пуснах рехави пипала да се увият около реещите се очертания на Бетси и Хелън, порадвахме се на тройно, безметежно, психеделично сливане. От поне хиляда звукови генераторчета в стените се разнасяше музика, а таванът, който всъщност беше екран, си стоеше настроен на канал за абстракции, за да засили въздействието. Много мила сцена.

— Нажалени сме, че ни напускаш — нежно редеше Шигемицу. — Отсъствието ти отваря бездна. Но пък цял свят открива се пред тебе, щом потропаш…

Продължи в същия дух поне пет минути. Накрая поезията му стана вдъхновяващо еротична. Жалко, че не запомних тази част.

Реехме се все по-възвишено. Сам се вихреше като домакин и не позволяваше никой да се спихне дори за минута. Неговото огромно черно тяло блестеше от мазилата. Млада двойка от службата на времето си бе домъкнала ковчег — прекрасна изработка, тапициран с коприна и с всевъзможни санитарни удобства. Напъхаха се вътре, за да ги гледаме по видеоканал. После и всички останали го пробвахме по двойки и по тройки, падна голям смях при някои съчетания. Моя партньорка беше продавачката на бръмчилки и както се бяхме разгорещили, повторихме веднага.

Момичетата от смъркалницата танцуваха за нас, а трима куриери — двама мъже и крехка наглед млада жена с хермелинова препаска — направиха очарователна демонстрация на биологична акробатика. Научили стъпките в Кносос, където гледали древни критски танци, после просто ги приспособили към съвременните вкусове, като вмъкнали сношения в най-подходящите моменти. По време на тяхното изпълнение Сам раздаде на всички сетивни миксери. Включихме си ги и бяхме завладени от прекрасна синестезия. Този път за мен осезанието се превърна в аромати. Галех хладното дупе на Бетси и вдишвах уханието на априлски люляк. Стиснах кубче лед и надуших морски прибой при прилив. Плъзнах пръсти по грапавата повърхност на стената и дробовете ми се изпълниха със замайващия мирис на пламнала борова гора. Пренастроихме миксерите и звуците се преобразиха в допир. Хелън дишаше страстно в ухото ми и аз напипвах гладък мъх. Музиката ревеше от стените като потоци гъста сметана. Шигемицу започна да стене в бели стихове и пробождащите ритми на гласа му стигаха до мен като ледени пирамиди. Опитахме и бъркотии с цветове и вкусове. От всички наслади, изобретени през последното столетие, несъмнено предпочитам сетивния микс.

Емили — момичето от генетичния салон, дойде при мен. Тя беше слаба, сякаш гладуваше, скулите й стърчаха, но под разрошената метла на зелената й коса ме гледаха най-красивите пронизващи зелени очи, които бях виждал. Макар че се друсаше с всичко, което имахме на купона, изглеждаше хладнокръвна и сдържана. Скоро открих, че съм се заблудил. Тя пак се рееше.

— Слушай внимателно какво ти казва — посъветва ме Сам. — От реенето става ясновидка. Сериозно ти говоря — истинска е, а не шарлатанка.

Тя залитна към прегръдката ми. Задържах я неуверено, докато устата й търсеше моята. Зъбите захапаха лекичко устните ми. Ние се свлякохме полека на килима, който избръмча тихо от докосването ни. Емили носеше наметка от ивици медна плетка, събрани при шията. Аз затърсих търпеливо гърдите й под дрехата, а тя изрече с кух глас на пророчица:

— Скоро ще потеглиш на дълго пътешествие.

— Така е.

— Ще поемеш назад по линията.

— Вярно.

— Във… Византион.

— Да, в столицата на Византия.

— Там не е място за старци! — провикна се някой от другия край на стаята. — Младите се прегръщат, птички пеят по дърветата…

— Византион… — смънка изтощена танцьорка, проснала се разкрачена до петите ми.

— Златните ковачници на императора! — изпищя Шигемицу. — Дух подир дух! Ковачниците разбиват потока! Пламъци, що не се хранят с наръчи дърва, нито пък ги е разпалила стомана!

— Кърканите войскари на императора се изпонатръшкаха — вметнах аз.

Треперещата Емили ме ухапа по ухото и заяви:

— Във Византион ще намериш съкровената си мечта.

— Сам ми каза същото.

— И там ще я загубиш. Ще страдаш, ще съжаляваш и ще се покайваш, няма да си същият както преди.

— Звучи сериозно — промърморих.

— Пази се от любовта във Византион! — нададе вой пророчицата. — Пази се! Пази се!

— … челюстите, що захапват, ноктите, що хващат! — пееше Шигемицу.

Обещах на Емили, че ще бъда много предпазлив.

Но светлината на ясновидството угасна в очите й. Тя се подпря да седне, примигна, усмихна се смутено и попита:

— Ти кой си?

Бедрата й стискаха лявата ми длан.

— Купонът е в моя чест. Аз съм Джъд Елиът.

— Не те познавам. С какво се занимаваш?

— Времеви куриер съм. Е, ще бъда. Утре заминавам, за да започна работа.

— Май си спомням. Аз съм Емили.

— Да, знам. Работиш в генетичен салон, нали?

— Някой ти е говорил за мен!

— Малко. Какво вършиш там?

— Разделителка съм. Изолирам гени. Виж сега… ако някой има гена за рижа коса и иска да го предаде на децата си, но той е свързан, да речем, с гена за хемофилия, аз отделям нежелания ген и го премахвам.

— Изглежда твърде трудно — отбелязах.

— О, не, стига да знаеш какво правиш. Има шестмесечни подготвителни курсове.

— Тъй ли било…

— Работата е интересна. Опознаваш отблизо хората по това какви искат да бъдат децата им. Знаеш ли, не всеки се стреми да вложи в тях подобрения. Получаваме и невероятни молби.

— Май зависи какво разбираш под „подобрения“ — промърморих.

— Е, има си общоприети норми за външността. Смятаме, че е по-добре да имаш гъста лъскава коса вместо никаква. По-добре е мъжът да бъде висок два метра вместо един. И е по-добре да имаш равни зъби, а не криви. Но какво би казал за жена, която идва при нас и иска да й проектираме син, чиито тестиси да не са слезли в торбичката?

— Че защо някому би хрумнало да иска такова момче?

— Не й допадало, че ще се занимава с момичета, когато порасне.

— И изпълни ли молбата й?

— Молбата беше с цели две точки под допустимия минимум според индекса за генетични отклонения. Длъжни сме да препращаме всички подобни молби до Съвета за генетичен надзор.

— А те дали биха я одобрили?

— В никакъв случай. Не разрешават такива вредни мутации.

— Ясно, горката жена ще си има момченце с нормални топки.

Емили се подсмихна.

— Може да отиде при нелегалните генетични касапи, ако толкова иска. Те са готови да направят всичко за всекиго. Не си ли чувал за тях?

— Май не съм.

— Те стъкмяват крайните мутации за авангардно настроената сган. Децата с хриле и люспи, децата с двайсет пръста на ръцете или онези с кожа на ивици като зебри. Нелегалните ще разбърникат всеки ген… срещу съответната цена. При тях е страхотна скъпотия. Но те са напиращата от бъдещето вълна.

— Нима?

— Козметичните мутации ще се наложат, няма как иначе — просвети ме Емили. — Не ме разбирай неправилно — нашият салон никога няма да се захване с такива неща. Но това е последното поколение на еднообразие в историята на човешката раса. Всевъзможни генотипи и фенотипи — ето какво ни предстои! — В очите й заискри внезапно безумие и аз се досетих, че бавно действаща бръмчилка се е развилняла във вените й през последните минути. Тя се притисна в мен и прошепна: — Какво ще кажеш за тази идея — хайде да си направим бебе още сега, а аз ще го проектирам наново в салона след работно време! Ще вървим в крак с модните тенденции!

— Съжалявам, пих си хапчето този месец — отвърнах аз.

— Нищо, нека все пак опитаме — настоя тя и нетърпеливо пъхна ръка в панталона ми.

18.

Добрах се до Истанбул в навъсен летен следобед и експресна капсула ме превози над Босфора до местния клон на службата на времето, който бе разположен на азиатския бряг. Градът не се бе променил особено след последното ми идване миналата година. Нямаше нищо изненадващо в това — Истанбул не се е преобразявал неузнаваемо още от времето на Кемал Ататюрк, тоест отпреди сто и петдесет години. Все същите сивкави здания, все същата старовремска плетеница от улички без табели, все същите мърляви оттенъци на всички цветове. И все същите минарета, устремили се към небето над упадъка.

Аз се възхищавам безмерно на джамиите. Те показват, че турците поне в нещо ги бива. Но за мен Истанбул е въплъщение на черния хумор, прикрил окастрените останки от моя любим Константинопол. Съхранилите се тук-там късчета от византийския град са истинското вълшебство, не джамията на султан Ахмед или Сюлеймание.

Докато предвкусвах как ще видя скоро Константинопол жив, без никакви турски цапаници, аз едва не се подмокрях от блаженство.

Службата на времето се бе настанила в тантуреста, вдъхваща страхопочитание сграда от края на двайсети век, далеч от Босфора и на практика точно срещу турската крепост Румели Хисар, от която завоевателите затягали бавно примката около града през 1453 година. Очакваха ме, но въпреки това заседнах за петнайсетина минути във фоайето, заобиколен от разгневени туристи, които се оплакваха от някакво прецакване в графика. Мъж, чието лице се бе наляло с кръв, крещеше:

— Къде има терминал? Искам да въведа всичко това официално в компютъра!

Секретарка с вид на уморено ангелче му повтаряше с отпаднал глас, че всичко казано от него се записва до последното квичене. Двама напети великани в униформата на времевия патрул си пробиваха път невъзмутимо през навалицата с мрачно застинали лица и умове, несъмнено заети единствено с мисли за дълга. Лесно си представих как възклицават безмълвно: „Аха! Аха!“ Кльощава жена с подобна на клин физиономия притича към тях, размаха някакви документи под брадичките им и се развика:

— Преди седем месеца потвърдих тези резервации, да! Веднага след Коледа беше това! И сега те ми казват…

Патрулните продължиха, без да забавят крачка. Във фоайето влезе търговски робот, който продаваше лотарийни билети. След него се вмъкна изнурен, брадясал турчин с омачкано черно сако, който предлагаше меденки на мазен поднос.

Възхитих се на бъркотията, сякаш замислена от гений.

Не се разсърдих обаче на избавлението си. Ориенталец, който можеше да мине за братовчед на милия ми наставник Наджиб Даджани, ми се представи като Спирос Протопополос и побърза да ме изведе през врата, която не бях забелязал до този момент.

— Трябваше да влезете отстрани — поклати глава той. — Моля да ме извините за забавянето. Не научихме веднага, че сте тук.

Той беше на трийсетина години, пълен, загладен, с черни очила и изобилие от бели зъби. Докато се стрелкахме нагоре в шахтата към стаята за отдих на куриерите, той попита:

— Още не сте работили като куриер, нали?

— Нито веднъж. Сега ще ми е за пръв път.

— Ще се влюбите в тази работа! Особено във византийските маршрути. А самият Византион… как да намеря думи? — Той събра молитвено пухкавите си длани. — Сигурно го чувствате поне мъничко. Но само душата на грък като мен може да откликне изцяло. Византион… Ах, Византион!

— И аз съм грък — осведомих го.

Той рязко спря движението ни в шахтата и вдигна очилата на челото си.

— Не сте ли Джъдсън Даниъл Елиът Трети?

— Същият съм.

— Че това да не е гръцко име?

— Фамилията на майка ми е Пасилидис. Родена е в Атина. Дядо ми по майчина линия е бил кмет на Спарта. Той пък по майчина линия произхожда от рода Маркезинис.

— Ама ти си ми като брат! — възкликна Спирос Протопополос.

Оказа се, че шестима от останалите деветима куриери по тези маршрути или са родени в Гърция, или имат гръцко потекло. Имаше и двама германци — Хершел и Меламед. Десетият беше тъмнокосият испанец Капистрано, който след време, увлечен в Пиенето, сподели за прабаба туркиня сред предците си. Може би си измисли това, за да се настроя презрително към него — той определено си падаше по мазохизма.

Петима от колегите ми бяха назад по линията, четирима — в текущото време на Истанбул поради грешката в графика, причинила такава врява във фоайето. Протопополос ме представи — Меламед, Капистрано, Папас, запознайте се с Елиът. Меламед беше русоляв и криеше лицето си зад гъста брада с пясъчен оттенък. Папас имаше хлътнали бузи, тъжни очи и увиснали мустаци. И двамата бяха на около четирийсет, Капистрано изглеждаше малко по-млад.

На голям екран бяха изписани заниманията на останалите от екипа: Хершел, Колетис, Пластирас, Метаксас и Гомперс.

— Гомперс ли? — учудих се аз.

— Баба му е била чиста елинка — увери ме Протопополос.

Петимата се бяха разпръснали в диапазон от десет столетия — Колетис в 1651 г. ПН, Метаксас в 606 г. ПН — иначе казано в 408 и 1453 г. н.е. — другите между тях. Когато се вгледах в екрана, Колетис се премести по линията с повече от век.

— Скочили са да зяпат бунтовете — промълви Меламед, а Капистрано кимна с въздишка.

Папас ми свари силно кафе. Капистрано отвори бутилка турска ракия, която ми беше трудничко да понеса. Той ме тупна насърчаващо по рамото.

— Пий, пий, нищо по-добро няма да опиташ през последните петнайсет века!

Спомних си съвета на Сам да се науча да пия и преглътнах насила, но копнеех за трева, за бръмчилка, за смъркане — каквото и да е, но да е свястно.

Докато си отпусках душата с новите съратници, в стаята влезе патрулен. Не използва скенера, за да получи достъп, дори не почука. Просто нахълта.

— Не може ли поне веднъж да се държиш учтиво? — изръмжа Папас.

— Я си го начукай — отговори патрулният.

Седна тежко и разкопча горните копчета на униформената си риза. Беше едър ариец с космати гърди, от шията му висеше златна верижка.

— Новак ли е? — вирна брадичка към мен.

— Джъд Елиът — представих се аз. — Куриер.

— Дейв Ван Дам. Патрулен. — Огромната му ръка обгърна дланта ми. — Гледай да не те спипам да правиш глупости назад по линията. Нищо лично, но аз съм си гадно копеле. Много е лесно да ни намразиш, защото сме неподкупни. Внимавай да не се увериш в това от собствен опит.

— Това е стаята за почивка на куриерите — обади се жлъчно Капистрано.

— Няма нужда да ми го напомняш — сопна се Ван Дам. — Ако щеш, вярвай, но мога да чета.

— Да не си станал куриер изведнъж?

— Толкова ли ви е неприятно, че съм дошъл да си почина при противниковия отбор? — Патрулният се ухили, почеса се по гърдите и надигна бутилката. Изля в гърлото си доста ракия и се оригна звучно. — Господи, що за скапан ден! Знаете ли къде бях днес?

Май на никого не му пукаше, но той продължи:

— Целия ден си загубих в проклетата 1962-ра! Проверявах всеки етаж на смотания истанбулски „Хилтън“ за двама заподозрени времеви престъпници, които уж въртели търговия с незаконно пренесени ценности. Според сведенията домъквали златни монети и римска стъклария от 1400 година преди настоящето, за да ги продават на американски туристи в „Хилтън“, после влагали парите на борсата и кътали печалбите в швейцарска банка, за да си ги харчат в текущото време. Господи! Ами че така могат да натрупат милиарди! Купуваш акции на съществуващи и днес фирми в година, когато стойността им е паднала, и накрая ще излезе, че притежаваш целия свят! Възможно е, но ние нищо подобно не открихме в целия скапан „Хилтън“ само какви ли не съвсем законни сделки, извършени в онова време. Майната им! — Той пак засмука бутилката. — Началниците да си проверят осведомителя. И сами да си търсят престъпниците.

— Това е стаята за почивка на куриерите — повтори Капистрано.

Патрулният не му обърна внимание. Най-сетне се изнесе пет минути по-късно и аз попитах:

— Всички ли са като него?

— Този е от възпитаните — отвърна Протопополос. — Повечето са долни простаци в сравнение с него.

19.

През първата нощ изкарах насън-хипнокурс по византийски гръцки. Когато се събудих, не само можех да си поръчам гозба, да си купя туника и да съблазня девица на местен жаргон, но знаех и някои изрази, от които мозайките в „Света София“ биха паднали засрамени от стените. По време на следването си в „Харвард“, „Йейл“ и „Принстън“ не бях научил тези фрази. Хипнокурсовете са голяма работа.

Но още не бях готов да започна самостоятелно като куриер. Протопополос се грижеше за графика през този месец и реши да бъда с Капистрано при първото пътешествие във Византия. Ако всичко минеше както трябва, щяха да ме пуснат да водя туристи след няколко седмици.

Византийските маршрути са сред най-популярните от всички, които службата на времето предлага, и са стандартна процедура. Водят всяка група туристи на коронясването на император, на състезание с колесници в Хиподрума, на освещаването на „Света София“, на плячкосването на града по време на Четвъртия кръстоносен поход и на завземането му от турците. Такава група остава назад по линията седем дни. Двуседмичната екскурзия включва всичко това заедно с пристигането на първите кръстоносци в Константинопол, бунтовете през 532 година, бракосъчетание на император и две-три по-незначителни събития. Куриерът сам избира коронясването, императора и състезанието — целта е да не допринасяме за парадокса на натрупването, като задръстим някой ден с прекалено много туристи. Общо взето, групите посещават всеки важен период от Юстиниан до турското нашествие, макар да сме предупредени да не ги водим в години на силни земетресения. Строго ни е забранено — под заплаха да бъдем заличени от времевия патрул — да припарваме до периода на чумата през 745–747 година.

През последната си нощ в текущото време бях толкова развълнуван, че не можех да мигна. Едната причина да настръхвам беше страхът ми да не се изложа някак при първата си задача като куриер. Това е голяма отговорност, ако ще да имаш по-опитен колега до себе си. Боях се да не сбъркам непростимо. От мисълта, че ще се наложи да ме спасяват патрулни, ми приз дяваше. Ама че унижение!

Повече обаче ме тревожеше самият Константинопол. Дали щеше да оправдае мечтите ми за него? Нямаше ли да ме разочарова? През целия си живот кътах в душата си образа на този златен, блестящ град от миналото. И сега, когато ми оставаше съвсем малко да потегля назад по линията към него, аз треперех.

Станах, щурах се из стаичката, в която ме настаниха, чувствах се изцеден и напрегнат. Не биваше да прибягвам до дроги, не ми позволяваха и да запаля нещо — куриерите са длъжни да си прочистят главите навреме преди скока. Бездруго е незаконен анахронизъм да пушиш тревица на улицата през десети век. Капистрано ми бе дал остатъците от ракията, само че не намерих утеха в питието. Но той ме чу как се блъскам в мебелите и дойде да види какво ме мъчи.

— Неспокоен ли си?

— Много.

Капистрано ме убеди да излезем навън, за да си укротим нервите. Минахме през Босфора в европейската част на града и се залутахме наслуки по тихите улици в новите квартали, от двореца Долмабахче на брега до стария „Хилтън“, покрай „Таксим“ до Галата и в същинския Истанбул. Вървяхме неуморно и ни се струваше, че сме единствените будни в града. Провряхме се през лабиринта на един пазар и попаднахме на улица, която водеше към „Света София“. Постояхме малко пред величавото старинно здание. Запечатвах гледката в мозъка си с допълнително построените минарета, с по-късните добавки и се опитвах да повярвам, че сутринта ще видя църквата каквато е била — безметежната властителка на града, която не дели по неволя огромния площад с чуждата прелест на Синята джамия отсреща.

Ходехме неспирно, подминахме останките на Хиподрума, заобиколихме Топкапъ и се насочихме към морето и старата крайбрежна стена. Утрото ни завари пред крепостта Йедикуле в сянката на ронещото се византийско укрепление. Очите ни се затваряха. Турче на петнайсетина години ни поздрави любезно и попита първо на френски, после и на английски дали сме излезли да търсим нещо — стари монети, услугите на сестра му, хашиш, израелска валута, златни накити, услугите на брат му, красив килим. Благодарихме му и казахме, че не търсим нищо. Момчето не се обезсърчи, а повика сестра си, която май беше на четиринайсет, но вече изглеждаше с четири-пет години по-голяма.

— Девствена — подчерта братът. — Харесвате ли я? Хубаво тяло, а? Вие какви сте — американци, англичани, германци? Ето, погледнете, а?

Той изръмжа заповедно и тя разкопча блузата си, за да покаже стегнати закръглени гърди. На връвчица между тях се поклащаше тежка бронзова монета — византийска, може би фолис. Взрях се по-отблизо. Момчето ме лъхна на чесън, осъзна изведнъж, че не гърдите, а монетата е събудила любопитството ми, и без засечка смени тактиката.

— Харесваш Стари монети, а? Намираме много, в гърне под стената. Почакай тук, ще ти покажа, става ли?

Той хукна нанякъде. Сестрата начумерено закопча блузата си. Двамата с Капистрано си тръгнахме. Момичето закрачи подире ни, подвикваше ни да чакаме, но щом изминахме двайсетина метра, тя загуби интереса си към нас. След час се върнахме с капсула в службата на времето.

Закусихме и се преоблякохме — дълги копринени туники, римски сандали, леки наметала. Капистрано ми връчи тържествено таймера. Аз вече боравех умело с машинката. Наместих я върху кожата си и почувствах шеметен прилив на мощ. Знаех, че сега мога да се прехвърля във всяка епоха и няма да ми търсят сметка за това, стига да не забравям неприкосновеността на текущото време. Капистрано ми намигна.

— Назад по линията — обяви той.

— Назад по линията — кимнах аз.

Слязохме долу да се срещнем с нашите осем туристи.

20.

Мястото за времевия скок във византийските екскурзии е почти винаги площадът пред „Света София“. Чувствахме се малко неловка в одеждите си, докато ни возеха натам с микробус. Бяхме на площада малко преди десет сутринта. По-обикновени туристи, дошли просто да разгледат Истанбул, вървяха на малки тълпи между огромната катедрала и близката джамия „Султан Ахмед“. Капистрано и аз проверихме дали таймерът на всеки е на мястото си и дали туристите са си набили в главите правилата за пътешествениците във времето.

В групата имаше двама млади хубавци от Лондон, две германски учителки с вид на девственици и две по-възрастни семейни двойки американци. Всеки бе минал през хипнокурса по византийски гръцки и за около два месеца щеше да го говори с лекотата на роден език. Въпреки това трябваше да напомняме на американците и на едната германка да говорят само на гръцки.

Скочихме.

Усетих мимолетната загуба на представа къде съм, присъща на прехвърлянето назад по линията. После се опомних и установих, че съм напуснал Истанбул, за да попадна в Константинопол.

Градът не ме разочарова.

Нямаше ги мърлявите цветове. Нямаше ги минаретата. Нямаше ги джамиите. Нямаше ги турците.

Небето беше синьо, въздухът — свеж и чист. Стояхме на големия площад — Августеума, пред „Света София“. Отдясно, където трябваше да бъдат невзрачно сиви делови средища, зърнах ширнали се поля. Пред мен трябваше да бъде синята фантазия на джамията „Султан Ахмед“, но видях струпани нагъсто ниски мраморни дворци. Встрани от тях се издигаше едната стена на Хиподрума. Хора в пъстри роби, сякаш избягали от византийска мозайка, ходеха из просторния площад.

Завъртях се на пети, за да съзерцавам за пръв път „Света София“ без минаретата.

Нямаше я.

На мястото й видях овъглените руини на непозната правоъгълна базилика. Каменните стени едва се крепяха, покрив нямаше. Трима войници придрямваха в сянката на фасадата. Обърках се.

Капистрано подхвана монотонно:

— Върнахме се шестнайсет столетия назад по линията. Годината е 408-а. Дойдохме да наблюдаваме шествието по случай кръщението на сина на император Аркадий, който един ден ще седне на трона под името Теодосий II. Зад нас, на мястото на всеизвестната „Света София“ можем да видим развалините на първоначалната базилика, построена по времето на император Констанций, син на Константин Велики, и отворена за богомолци на 15 декември 360 година. Тази сграда е опожарена при размирици на 20 юни 404 година и както виждате, възстановяването й още не е започнало. Тя ще бъде построена наново трийсет години напред по линията от император Теодосий II и ще я видите при следващия ни скок. Елате насам.

Последвах го, все едно сънувах — турист като другите осмина. Капистрано вършеше цялата работа на куриер. Разказваше сбито, но разбираемо за мраморните палати пред нас — зародиш на Големия дворец. Не успявах да напасна гледките с чертежите, които бяхме разглеждали в „Харвард“. Обяснението беше просто — аз бях изучавал по-късния, процъфтяващ град от епохите след Юстиниан. Отдалечихме се от брега и дворците към жилищен квартал, където домовете на богаташите с обширните им дворове се смесваха хаотично с бедняшките колиби под тръстикови покриви. Накрая излязохме на Месата, широката церемониална улица, по която се редяха дюкяни. В чест на кръщенето на престолонаследника бяха украсени с копринени драперии, обшити със златни нишки.

Всички жители на Византион бяха тук, тълпяха се рамо до рамо в очакване на грандиозното шествие. Продавачите на угощения печелеха добре. Надушвахме печени бутове и ребърца, зяпахме сергии, отрупани със сирена, ядки и непознати плодове. Една от германките си призна, че е огладняла. Капистрано се засмя, купи агнешки шишчета за всички и плати за тях с лъскави медни монети, за които някой нумизмат би дал цяло състояние. Едноок мъж ни продаде вино от огромна охладена амфора, позволи ни да пием направо от черпака. Щом търговците наоколо се усетиха, че сме податливи клиенти, десетки от тях се скупчиха около нас. Предлагаха ни сувенири, захаросани сладкиши, видимо престояли твърдо сварени яйца, паници с осолени ядки, подноси с всевъзможна подозрителна карантия. Това беше истинското отдавнашно минало — шаренията от чудати стоки, вонята на пот и чесън от гъмжилото ни внушаваха, че сме много далеч от 2059 година.

— Чуждоземци ли сте? — попита ни брадат мъж, който продаваше малки глинени лампи. — Откъде идвате? От Кипър? От Египет?

— От Испания — отговори Капистрано.

Търговецът се ококори, сякаш го уверявахме, че сме пристигнали от Марс.

— Испания… Испания, значи! Чудесно! Да изминете толкова път, за да видите нашия град…

Той огледа изпитателно групата и вниманието му се прикова в русата, едрогърдеста Клотилде, по-пищната от двете учителки.

— Твоята робиня да не е саксонка? — попита ме, докато я опипваше през широката роба. — Ах, великолепна е! Ти си мъж с добър вкус!

Клотилде ахна и откопчи пръстите му от бедрото си. Невъзмутимият Капистрано награби търговеца и го тласна толкова безмилостно в стената на близкия дюкян, че няколко лампи паднаха на калдъръма и се натрошиха. Мъжът присви очи, но Капистрано му засъска тихо и смразяващо, приковал го със страховит поглед.

— Не съм искал да оскърбя никого — оправда се търговецът. — Помислих я за робиня!

Промърмори още някакво извинение и закуцука нанякъде. Клотилде се тресеше, но дали от възмущение или възбуда, не бих могъл да кажа. Спътничката й Лизе май завиждаше малко. Нейната гола плът никога не бе опипвана от амбулантен търговец във Византия.

Капистрано плю на земята.

— Можеше да стане неприятно. Винаги трябва да бъдем нащрек. Едно невинно пощипване може твърде бързо да доведе до усложнения и същинска катастрофа.

И другите продавачи се отдръпнаха. Намерихме си места почти на първата редица в тълпата, обърнала лица към улицата. Според мен мнозина не бяха местни хора и се питах дали виждам пътешественици във времето. Мислех си за момента, когато ние, идващите назад по линията, ще се наблъскаме в миналото до пръсване. Ще запълним всяко „вчера“ със самите себе си и ще изтикаме от него собствените си прадеди.

— Идват! — ревнаха хиляда гърла.

Зазвучаха тръби в няколко различни тоналности. В далечината се показаха благородници, гладко обръснати и късо подстригани по римски — това все още беше град колкото на гърците, толкова и на римляните. Всеки беше пременен в бяла коприна — доставяна с кервани от Китай на главоломни цени, промърмори Капистрано. Византийците още не бяха откраднали тайната на коприната. В този късен следобед слънцето огряваше косо прекрасните дрехи и озаряваше шествието с такова сияние, че дори Капистрано, виждал неведнъж всичко това, се трогна. Благородниците на империята доближаваха бавно.

— Приличат на снежинки — прошепна мъж зад мен. — Танцуващи снежинки!

Изниза се почти час, докато минат покрай нас. Здрачаваше се. След свещенослужителите и видните особи вървяха имперски гвардейци със запалени свещи, които блещукаха в сгъстяващия се сумрак като безброй звезди. Следваха ги още свещеници с хоругви и икони, после един от принцовете с имперска кръв във вените си, понесъл гукащото закръглено бебе, което някой ден щеше да бъде могъщият император Теодосий II. Зададе се и самият Аркадий, облечен в императорски пурпур. Императорът на Византия! Аз — Джъдсън Даниъл Елиът Трети, стоях гологлав под небето на Византия в 408 година, докато императорът вървеше с развяващи се одежди покрай мен! Въпреки че монархът беше незначителният Аркадий, просто вметка в историята между двамата Теодосиевци, аз потръпнах. Настилката се люшна под краката ми.

— Да не си болен? — притеснено попита Клотилде.

Вдишах през зъби и се примолих на вселената да застине на място. Бях потресен, и то от Аркадий. Ами ако беше Юстиниан? Константин? Алексий?

Сами разбирате — накрая видях и великите. Но дотогава се бях нагледал на какво ли не назад по линията и макар те да ме впечатлиха, не изпитах страхопочитание. Най-ясният ми спомен от Юстиниан е как кихна. Но щом се сетя за Аркадий, чувам звучни тръби и виждам звездите да се въртят в небето.

21.

През нощта се настанихме в странноприемница над Златния рог. Отвъд водата, където някой ден щяха да се издигат ярко осветеният „Хилтън“ и бизнес сгради, имаше само непрогледен мрак. Странноприемницата беше внушителна дървена постройка с гостилница на първия етаж и огромни, неугледни стаи за гости горе. Незнайно защо очаквах, че ще бъда принуден да спя на пода върху постлани снопове тръстика, но се оказа, че има някакви легла, чиито дюшеци бяха напълнени с парцали. Тоалетните бяха отзад на двора. Бани нямаше — предполагаше се, че ще използваме обществените бани, ако сме чак такива почитатели на чистотата. Десетимата се настанихме в една стая, но за щастие никой не се дразнеше от това. Когато се съблече, Клотилде показа на всеки потъмняващите следи от опипването по нейното бяло бедро. Ъгловатата й приятелка Лизе пак се начумери, защото нямаше какво да покаже.

Не спахме много тази нощ. Бездруго беше твърде шумно — веселбата след кръщенето на императорския наследник се проточи почти до зазоряване. А и кой би могъл да се унесе, като знае, че около него е светът в началото на пети век?

Предишната нощ — шестнайсет века напред по линията — Капистрано ми бе помогнал доброжелателно да понеса безсънието. Направи го отново. Аз се надигнах и застанах пред тесния процеп на прозореца, и погледът ми блуждаеше по празничните огньове из града. Щом ме забеляза, той дойде и каза:

— Разбирам те. Отначало сънят идва трудно.

— Да.

— Да ти уредя ли жена за тази нощ?

— Не.

— Тогава да се поразходим?

— А можем ли да ги оставим сами? — кимнах към осмината туристи.

— Няма да се отдалечаваме. Ще стоим отвън, за да сме наблизо, ако нещо се обърка.

Макар и натежал от влага, въздухът беше приятен. Откъм квартала на кръчмите се носеха откъслечно думи от мръснишки песни. Тръгнахме натам — кръчмите още бяха отворени, пълни с пияни войници. Мургави-проститутки предлагаха разтуха. Едно момиче, едва ли навършило шестнайсет години, имаше монета на връвчица между голите си гърди. Капистрано ме побутна с лакът и ми я показа. Прихнахме.

— Същата монета може би? — подхвърли той. — Но на други гърди?

Свих рамене.

— Може и гърдите да са същите — казах, като се сетих за нероденото момиче, което ни бе предложено предишната нощ.

Капистрано купи две кани мазно гръцко вино и се върнахме в странноприемницата. Седнахме кротко долу да отпъдим тъмата с пиене.

Почти през цялото време говореше само той. И неговият живот като на мнозина куриери беше пълен с обрати и лутане, разказът му се процеждаше полека между глътките. Каза, че произхожда от благородни испанци (спомена за турската си прабаба месеци по-късно, когато беше несравнимо по-пиян). Ранен брак с девствената дъщеря на високопоставено семейство. Образование в най-добрите европейски университети. А после — необясним упадък, загуба на амбиции, пари и жена.

— Животът ми се прекърши, когато бях на двайсет и седем — сподели Капистрано. — Имах нужда да съградя наново личността си. Както можеш да се убедиш, не постигнах кой знае какви успехи.

Продължи с историите на поредица от кратки бракове, набези в престъпността, експерименти с халюциногенни дроги, пред които тревата и бръмчилките бяха самата невинност. Решил да започне работа като времеви куриер, за да не стигне до самоубийство.

— Седнах пред един терминал и подадох молба. Рекох си, че ако ме одобрят, ще бъда куриер. Ако не — ще изпия отрова. Одобриха ме и ето — сега съм куриер.

Той допи виното си на един дъх.

В онази нощ го възприемах като чудесно съчетание от отчаян, трагичен романтик и разиграващ измислени драми шарлатан. Разбира се, аз също бях пиян, при това твърде млад. Казах му колко съм възхитен, че търси своята същност, а тайничко си мечтаех да придобия умението да изглеждам толкова привлекателно съсипан, толкова интересно изгубен.

— Ела да се отървем от труповете — промърмори Капистрано, щом виното свърши.

Метнахме глинените кани в Златния рог. На изток небето просветляваше. Тръгнахме бавно към странноприемницата и той промълви:

— Знаеш ли, имам си хоби — да издирвам предците си. Лично проучване. Виж колко имена… — Извади малък дебел бележник. — Във всяка епоха, където се прехвърлям, аз търся свои прадеди и ги вписвам тук. Вече знам за стотици от тях чак до четиринайсети век. Ти съзнаваш ли колко много са предтечите ни? Двама родители, всеки от тях с по двама родители и така нататък. Връщаш се само четири поколения назад, а прапрабабите и прапрадядовците ти вече са трийсет и двама.

— Интересно хоби — признах аз.

Очите му блеснаха.

— Не е само хоби! За мен е въпрос на живот и смърт! Чуй ме, приятелю. Когато животът ми дотегне повече от обичайното, необходимо е само да намеря един от тях — един е предостатъчен, и да го унищожа! Да речем, ще го убия още в детството му. И ще се върна в текущото време. И в този миг бързо, без никаква болка моят отегчителен живот ще свърши, защото никога няма да е започвал!

— Но времевият патрул…

— Безпомощни са — прекъсна ме Капистрано. — Какво ще направят? Ако ме разкрият, ще ме заловят и заличат от историята за времево престъпление, нали? Ако пък не научат за престъплението — впрочем как биха могли? — значи съм се заличил сам. Каквото и да стане, ще ме няма. Това не е ли най-прекрасното самоубийство?

— Като отстраниш свой прародител — напомних му, — може да промениш много по-сериозно текущото време. Така премахваш своите братя и сестри, чичовци и лели, прабаби и прадядовци и всички техни братя и сестри… само като премахнеш една-единствена опора на миналото!

Той кимна мрачно.

— Това ми е ясно. Затова съставям родословното си дърво — за да знам как най-добре да уредя собственото си изтриване от историята. Аз не съм Самсон, не искам да съборя храма върху главата си. Ще търся стратегически най-изгодния човек за премахване — несъмнено ще си подбера грешник, защото не бих посегнал на истински невинните. Ще залича този човек и себе си така, че промените в текущото време да не са чак толкова страшни. Но ако сбъркам, патрулът ще надуши, ще ликвидира промените и ще ми осигури избавлението, за което копнея.

Питах се дали е смахнат или само пиян. По малко и от двете, реших накрая.

Идеше ми да му кажа, че ако толкова иска да сложи край на живота си, за всички ще е много по-лесно да скочи в Босфора и да се удави.

В душата ми напираше ужас от мисълта, че службата на времето може да е пълна с такива като Капистрано, че те от първия до последния умуват как да се затрият по най-интересния начин, променяйки между другото и миналото.

В стаята горе мъждивата светлина открояваше осмина, сгушени двама по двама. Възрастните съпружески двойки си спяха мирно и тихо. Двамата хубавци от Лондон изглеждаха запотени и разрошени от усилени педерастки забавления. Засмяната Клотилде спеше, пъхнала ръка между белите бедра на Лизе, чиято лява ръка пък обгръщаше уютно стегнатата дясна гърда на приятелката си. Проснах се сам на постелята си и бързо потънах в сън. Скоро Капистрано ме побутна и двамата събудихме останалите. Чувствах се на десет хиляди години.

Закусихме студено агнешко и излязохме да се разходим набързо в града. Повечето забележителности още не бяха построени или ги виждахме в най-ранния им вариант. Не се застояхме дълго. По пладне отидохме на Августеума за новия скок.

— Следващата ни спирка — обяви Капистрано — е 532 година от новата ера, за да разгледаме града по времето на Юстиниан и да станем свидетели на бунтовете, които го унищожават. Така става възможно изграждането на по-изтънчения и по-величествен град, заслужил си вечна слава.

Отдръпнахме се в сянката на порутената първа „Света София“, за да не стреснем някой минувач с изчезването на десет души наведнъж. Аз настроих таймерите, Капистрано ги включи едновременно. Прехвърлихме се.

22.

Две седмици по-късно всички се върнахме напред по линията в 2059 година. Аз бях омаян и опиянен, душата ми пееше, пълна с Византия.

Видях най-открояващите се моменти от цяло хилядолетие на величие. Градът от моите мечти оживя за мен. Месо и вино от Византия минаха през корема ми.

От професионалната гледна точка на куриер екскурзията мина добре, тоест без излишни вълнения. Нашите туристи не се забъркаха в неприятности, нито пък възникнаха парадокси, поне доколкото ни беше известно. Само една нощ имаше малка разправия — пияният до кръстосване на очите Капистрано се опита да съблазни Клотилде. Изобщо не приемаше отказ и съблазняването взе да се превръща в изнасилване, но аз успях да го откъсна от нея, преди ноктите й да издерат очите му. Сутринта той не искаше да ми повярва.

— Русата лесбийка?! Аз да съм паднал толкова ниско? Сигурно ти се е присънило!

Настояваше, че трябвало да скочи осем часа назад по линията, за да провери дали е истина. Въображението ми показа как трезвият Капистрано се нахвърля върху пияното си „аз“ й направо се втрещих. Наложи се да го разубедя прямо и нелюбезно — напомних му, че патрулът забранява да разговаряме със свои варианти от други отправни точки в текущото време. Заплаших да подам оплакване срещу него, ако се опита. Капистрано май ми се обиди, но поне се отказа. А когато се върнахме напред по линията и той написа поискания му отчет за моето поведение като куриер, се оказа, че ми дал най-високата възможна оценка. Научих това от Протопополос.

— Следващия път ще бъдещ помощник на Метаксас в едноседмична екскурзия — добави той.

— Кога ще потегля?

— След две седмици. Първо ти се полага почивка, забрави ли? А щом се върнеш от пътешествието с Метаксас, започваш самостоятелна работа. Къде ще прекараш почивката?

— Мисля си да отида на Крит или Миконос и да се повъргалям на плажа.

Службата на времето задължава своите куриери да почиват по две седмици между поредните задачи. Не бива да се преуморяваме. А в свободното си време можем да правим каквото ни скимне. Можем да разпускаме в текущото време, както си бях наумил, да се пренесем в миналото с група, водена от друг, или просто да скочим сами в епоха, която ни интересува.

И никой не иска от нас да си плащаме за използването на таймера. Службата на времето поощрява куриерите да свикнат с всички епохи като с настоящето, а има ли по-добър начин от неограничените безплатни скокове?

Протопополос изглеждаше леко разочарован, когато чу, че искам да трупам загар по островите.

— Не искаш ли да направиш някой и друг скок? — подсказа той.

Да си призная, тогава идеята да се нося сам из миналото ме плашеше. Не бих могъл обаче да кажа това на Протопополос. Замислих се — след месец той щеше да ми повери отговорността за живота на неколцина туристи. Ами ако и този разговор беше част от проверката за моята пригодност? Дали не искаха да се уверят, че ми стиска да отида в миналото сам?

А Протопополос явно чакаше някакъв отговор от мен.

— Като се замисля — проточих аз, — защо да пропилявам шанса за опознаване на миналото? Ще надникна в Истанбул скоро след превземането на Византия.

— С група ли?

— Самостоятелно — отсякох.

23.

Скочих право в парадокса на едновременността.

Първо се отбих в склада за костюми. Имах нужда от дрехи, подходящи за Истанбул през периода от XVI до XIX век. Вместо да ме натоварят с цял набор от какви ли не премени според менящата се през столетията моди, те така ме облякоха като мюсюлманин, че да се вписвам в немалко епохи — проста бяла роба, най-обикновени сандали, дълга коса и малко проскубана младежка брада. За да имам джобни пари, снабдиха ме с богата колекция от злато и сребро за съответните векове, включително византи от гръцко време, сечени от различните султани монети и солидно количество венециански златни монети. Всичко беше напъхано в пояс, с който се препасах над таймера, монетите бяха разделени в джобчета по векове, за да не си прося белята, като предложа динар от осемнайсети век на пазара през шестнайсети век. Не поискаха да платя и за това. Службата на времето се снабдява непрекъснато с пари от различните епохи за удобство на своя персонал. Куриер, решил да прекара почивката си в миналото, има право само срещу подпис да получи всяка разумна сума, за да си купува каквото му е нужно. За службата тези пари бездруго са като игрални жетони и запасите винаги могат да бъдат попълнени. Харесва ми тази система.

Преди да потегля, изкарах хипнокурсове по турски и арабски. Отделът за специални поръчки ми скалъпи набързо самоличност, която да остане правдоподобна във всеки от вековете, които се канех да посетя. Ако някой започнеше да ме разпитва, трябваше да се представя за португалец по рождение, който още десетгодишен е бил пленен в открито море от алжирски пирати и възпитан като мюсюлманин на тяхна земя. Така бих обяснил несъвършеното си произношение и пролуките в житейската си история. При лошия късмет да срещна истински португалец, което не беше особено вероятно, просто щях да твърдя, че не помня подробности от живота си в Лисабон и съм забравил имената на хората от семейството си. Ако си затварях устата, молех се с лице към Мека пет пъти дневно и внимавах какво правя, не би трябвало да закъсам. (Разбира се, при сериозна заплаха винаги бих могъл да избягам, като използвам таймера, но в службата на времето това се смята за постъпка на страхливец. Не е желателно и защото с внезапното си изчезване бих оставил след себе си ярки спомени за магия.)

Цялата подготовка ми отне ден и половина. Накрая казаха, че мога да скоча, аз нагласих таймера на 500 година преди настоящето и се прехвърлих.

Попаднах в 14 август 1559 година, девет и половина вечерта. Владетел на империята беше великият султан Сюлейман I, чието царуване наближаваше края си. Турските войски застрашаваха мира в Европа, Истанбул се пръскаше по шевовете от заграбената плячка. Не можех да откликна на този град както на бляскавия Константинопол по времето на Юстиниан или Алексий, но това си беше субективна нагласа, която дължах на произхода, пристрастията и историческите си предпочитания. Погледнат обективно, Истанбул на Сюлейман I си беше забележителен град.

Отделих половин ден да кръстосвам насам-натам. Цял час гледах как строят нова джамия, а по-късно видях и Сюлеймание, нова-новеничка и сияеща под лунните лъчи. Отидох на свое лично поклонение, като скришом си помагах с карта, която отмъкнах от Службата без разрешение. Накрая намерих джамията на Мехмед Завоевателя, която щеше да бъде разрушена от земетресение през 1766 година. Струваше си ходенето. В ранния следобед, след като огледах превърнатата в джамия „Света София“ и окаяните останки от Големия дворец на Византион отсреща (джамията „Султан Ахмед“ щеше да се издига там петдесет години напред по линията), запътих се към Покрития пазар. Намислил бях да купя малко дреболии за спомен, но не бях направил и десетина крачки, когато зърнах моя любим гуру Сам.

Представете си какъв беше шансът това да се случи — хиляди години, в които да бродиш, но двамата идваме на почивка в същия ден, в същия град и се срещаме под същия покрив!

Той се бе облякъл като мавър, сякаш щеше да участва в постановка на „Отело“. Нямаше начин да го сбъркам с друг — наоколо никой не можеше да се мери по ръст с него, а въгленочерната му кожа блестеше на фона на бялата роба. Втурнах се към него.

— Сам! — креснах в движение. — Сам, дърт черен мръснико, какъв късметлия съм, че те срещам тук.

Той се извъртя стреснато, смръщи се насреща ми и ме зяпна озадачен.

— Не те познавам — изрече студено.

— Не се оставяй тази брада да те заблуди. Аз съм — Джъд Елиът.

Погледът му стана свиреп и той изръмжа. Около нас се събираше тълпа. Вече се питах дали не съм сбъркал. Може пък да не беше Сам, а някой негов прапра… и тъй нататък, който изглеждаше като негов близнак заради шегичките на гените. Не, казах си, това си е Самбо и никой друг.

Но защо вади ятаган от ножницата?

До този миг говорехме на турски. Минах на английски:

— Слушай, Сам, не знам какво става, но ще ти играя по сценария. Какво ще кажеш да се видим след половин час при „Света София“, за да…

— Неверническо псе! — изрева той. — Изчадие на просяци! Прасешки чекиджия! Стой настрана от мен! Махни се, проклет джебчия!

Завъртя ятагана опасно над главата ми и продължи да беснее на турски. Изведнъж смънка доста по-тихо:

— Не знам кой си ти, пич, дяволите те взели, но ако не се разкараш бързичко оттук, ще ме принудиш да те разсека на две. — Само това каза на английски и пак се развика на турски: — Насилник на бебета! Пияч на жабешко мляко! Любител на камилски фъшкии!

Изобщо не се преструваше. Наистина не ме позна и наистина не искаше да има нищо общо с мен. Сащисан, аз се отдръпнах заднешком, шмугнах се в един страничен проход на пазара, излязох навън и припряно скочих десет години напред по линията. Двама-трима ме видяха да изчезвам, но не давах пукната пара за тях. За турчина през 1559 година светът сигурно изобилстваше на ифрити и джинове, щяха да ме сметнат за поредното явяване на дух.

Не останах в 1569 година повече от пет минути. Буйството на Сам при срещата ни ме потопи в такова недоумение, че не можех да се успокоя и да разглеждам. Трябваше да намеря обяснение. Побързах да се върна в 2059 година, появих се на една пресечка от Покрития пазар и някакво такси за малко не ме размаза по улицата. Неколцина съвременни жители на Истанбул се ухилиха и започнаха да ме сочат, когато видяха средновековните ми одежди. Тези простаци още не бяха свикнали да приемат с безразличие завръщането на пътешественици във времето.

Намерих най-близкия комуникатор, притиснах палец към сензора и опитах да се обадя на Сам.

— Не отговаря на домашния си номер — осведоми ме главната информационна система. — Да го издирим ли?

— Да, моля — казах, без да се замисля.

Миг по-късно се наказах с пестник по челото за тъпотията. Как ще си е вкъщи бе, идиот, като е назад по линията в 1559-а!

Но комуникационната мрежа вече го проследяваше. Вместо да постъпя разумно и да прекъсна връзката, стърчах там като слабоумен и чаках неизбежното съобщение, че не е открит никъде.

След три минути чух безизразния глас:

— Намерихме лицето, което търсите, в Найроби. Очаква вашето обаждане. Моля решете дали искате да продължите.

— Продължавайте — промърморих и абаносовите черти на Сам цъфнаха на екрана.

— Да не си загазил, дете мре? — попита той.

— Ама ти какво правиш в Найроби?! — изврещях аз.

— Позволих си малка почивка сред своята раса. Не биваше ли да съм тук?

— Чуй ме — аз съм в почивка между куриерските задачи и допреди малко бях в Истанбул през 1559-а, където те срещнах.

— И какво от това?

— Как е възможно да си там, щом си в Найроби?

— Както е възможно да има двайсет и двама екземпляри от твоя арабски лектор, които гледат как римляните коват Исус с пирони. Мамка му, човече, кога ще се научиш да мислиш в четири измерения?

— Значи в 1559-а е друго твое „аз“?

— Силно се надявам, готин! Той си е там, аз съм си тук! — разсмя се Сам. — Човече, такива дреболии не бива да ти опъват нервите. Вече си куриер, забрави ли?

— Чакай малко. Чакай… Ето какво се случи. Влязох в Покрития пазар, знаеш го, и ти беше там в мавърска премяна, аз креснах и се втурнах към тебе да ти кажа „здрасти“. А ти не ме позна, Сам! Започна да размахваш ятагана си, да ме обсипваш с ругатни, а на английски ми каза да ти се разкарам от главата и…

— Ей, мой човек, нали знаеш, че е забранено да си бъбриш с други пътешественици във времето, когато си назад по линията. Ако не сте се прехвърлили от една и съща точка в текущото време, не бива да му обръщаш внимание, дори да си го разпознал. Тези дружески срещи са забранени, защото…

— Да бе, знам, но нали бях аз! Не съм си помислял, че ще ме напъдиш заради правилата. Дори не ме позна!

— Естествено. Защо си толкова огорчен, хлапе?

— Все едно имаше амнезия. Уплаших се.

— Че нали е било немислимо да те позная?

— Какви ги дрънкаш?

Сам прихна.

— Парадоксът на едновременността! Само не ми разправяй, че не са ви говорили за него!

— Споменаха нещо, Сам, но аз не се задълбочавах особено в тези неща.

— Ами задълбочи се сега. Знаеш ли през коя година се помотах из миналото на Истанбул?

— Не.

— През 56-а или даже 55-а, нещо подобно. А с тебе се запознахме едва тази пролет. Онзи Сам, когото си намерил в 1559-а, изобщо не те е виждал дотогава. Едновременно пребиваване в миналото, чатна ли? Ти си тръгнал от точка в текущото време през 2059 година, а аз — от 55-а, май тогава беше. Затова си ми бил непознат, а ти си ме познавал. Сега схвана ли поне една от причините защо куриерите не бива да заприказват свои приятели, на които се натъкват назад по линията?

Започнах да схващам.

— Започвам да схващам — уверих Сам.

— За мен си бил някакъв тъп новак, който се опитва да ми докара беля на главата, може би дори доносник на патрула. Не съм те познавал и не съм искал да ми досаждаш. Като си порових в паметта, се сетих, че имаше такава случка, когато бях там. Някой от дошлите назад по линията ме ядоса на пазара. Смешно е обаче, че не те разпознах, когато те видях по-късно!

— Имах фалшива брада.

— Може би затова. Е, сега всичко ли ти се намести в главата?

— Парадоксът на едновременността. Ясно.

— И ще запомниш да стоиш настрана от старите си приятелчета, когато си назад по линията?

— Можеш да се обзаложиш. За Бога, Сам, много ме уплаши с онзи ятаган!

— Иначе как си?

— Страхотно. Наистина.

— Внимавай с парадоксите, хлапе — настоя Сам и ми прати въздушна целувка.

С огромно облекчение се махнах от комуникатора и се пренесох назад по линията в 1650 година, за да гледам как строят джамията на Сюлейман Великолепни.

24.

Темистоклис Метаксас беше старшият куриер за втората ми времева екскурзия във Византия. От мига, когато се запознах с него, аз си знаех, че този човек ще има твърде важна роля в съдбата ми. Познах.

Метаксас приличаше на петле с ръста си малко над метър и половина. Черепът му беше с триъгълни очертания, плосък в темето и изострен към брадичката. Косата му, гъста и къдрава, вече посивяваше. Предполагам, че беше на петдесетина години. Имаше малки и блестящи тъмни очи, гъсти вежди и голям остър нос. Устните му бяха вечно присвити навътре и изглеждаше, че изобщо няма устни. По него не можеше да се види грам мазнина, а и беше необичайно силен за дребния си ръст. Ниският му глас покоряваше.

Метаксас преливаше от обаяние. Или е по-точно да кажа наглост?

По малко и от двете, струва ми се. За него цялата вселена се въртеше около собствената му личност. Звездите се появяваха само за да го огряват с лъчите си. Ефектът на Бенчли беше открит единствено за да му позволи да броди из епохите на миналото. Ако някога го споходеше смъртта, космосът щеше да се разпадне.

Бил сред първите, започнали работа като куриери преди повече от петнайсет години. Ако бе поискал, със сигурност е щял да се издигне и до шеф на цялата куриерска служба с цял взвод порочни секретарки, свободен от принудата да се бори с бълхите в стария Византион. Но Метаксас избрал да си остане куриер и да не се занимава с нищо друго, освен с екскурзиите в миналото на Византия. На практика се смяташе за жител на империята и дори прекарваше почивките си в онези времена — в началото на дванайсети век имаше вила в предградията.

Покрай основното си занимание беше затънал в дребни и по-тежки нарушения на закона, облагите от които биха секнали, ако напусне работата си. Затова не я напускаше. Патрулните се бояха до вцепеняване от него и го оставяха да прави каквото иска. Разбира се, на Метаксас му стигаше здравият разум да не се набърква в миналото така, че да предизвика сериозни промени в текущото време, но иначе си присвояваше назад по линията какво ли не без никакви задръжки.

Когато се срещнахме за пръв път, той ми каза:

— Не си живял, докато не преспиш с някоя от прабабите си.

25.

Групата беше голяма: дванайсет туристи, Метаксас и аз. Винаги добавяха туристи в неговите екскурзии, защото беше извънредно способен куриер и хората искаха да пътешестват във времето с него. Аз бях присламчен като помощник, за да натрупам още опит преди първата ми самостоятелна задача.

В нашата дузина имаше три млади хубавици — студентки в „Принстън“, чиято разходка във Византион беше подарък от техните родители, явно мечтаещи дъщерите им да научат поне нещичко. С нас щяха да дойдат и две от неизменните заможни семейни двойки — една от Индианаполис и една от Милано. Към тях се добавяха двама младеещи и очевадно хомосексуални спецове по вътрешен дизайн от Бейрут. Участваше и наскоро разведен експерт по медийни манипулации от Ню Йорк на около четирийсет и пет години, изгладнял за жени. Следваха кръглолик и нисичък гимназиален учител от Милуоки, който се стремеше да подобри квалификацията си, и съпругата му. Накратко — типичната шарения.

Още към края на първия инструктаж трите момичета от „Принстън“ и двамата дизайнери, както и съпругата от Индианаполис видимо жадуваха да се напъхат в постелята, с Метаксас. Никой не ме удостои с повече от бегъл поглед.

— Друго ще бъде, щом започне екскурзията — утеши ме Метаксас. — Няколко от жените ще ти пуснат. А ти искаш, нали?

Прав беше. През първата нощ назад по линията той си избра една от студентките и другите две побързаха да се утешат с каквото беше достъпно — с мен. Незнайно защо Метаксас си хареса първо рижата чипоноска с изобилие от лунички и твърде големи ходила. За мен останаха висока, стройна, невъзмутима брюнетка, с толкова съвършена външност, че несъмнено беше продукт на някой от най-успешните генетични салони, и симпатична, весела блондинка с човечен поглед, гладка кожа и гърди на дванайсетгодишна. Започнах с брюнетката и съжалих — държеше се в леглото като нещо, изработено от пластмаса. Призори се прехвърлих на блондинката и прекарах по-приятно.

Метаксас беше потресаващ куриер. Познаваше всекиго и всичко, намираше ни най-хубавите места за важните събития.

— Сега сме в януари 532 година — каза той. — На трона е император Юстиниан. Той има амбициите да покори света и да го управлява от Константинопол, но повечето му големи постижения предстоят тепърва. Градът, както можете да се убедите, все още изглежда почти същия както през предишното столетие. Пред вас е Големият дворец, зад вас — „Света София“, възстановена от Теодосий II върху основите на старата базилика, и познатите ни куполи още ги няма. В града нараства напрежението и скоро ще има безредици. Елате с мен.

Потръпвахме от студ, докато следвахме Метаксас през града. Вървяхме по улици и пресечки, където не бях минавал с Капистрано. Нито веднъж в тази екскурзия не зърнах себе си или Капистрано, или турист от онази група. Метаксас се бе прочул с умението си да намира нови маршрути до стандартните гледки и зрелища.

Разбира се, той беше принуден да го прави. В града на Юстиниан вече имаше петдесетина, може би и стотина времеви варианта на Темистоклис Метаксас, водещи поредните туристи. Професионалната гордост не би му позволила да се сблъска със самия себе си.

— Сега в Константинопол има две фракции — обясни той. — Наричат се Сините и Зелените. Всяка се състои от около хиляда мъже, размирници от първия до последния, а влиянието им е значително по-голямо, отколкото подсказва техният брой. Фракциите не са чак политически обединения, но пък са нещо повече от обикновени запалянковци. Сините са по-скоро аристократи, Зелените са свързани с по-низшите класи и с търговското съсловие. Всяка фракция подкрепя определен отбор на игрите в Хиподрума, но същевременно се опитва да прокарва и определена политика в управлението на държавата. Юстиниан открай време симпатизира на Сините, а Зелените не му се доверяват. Но като император, той се старае да изглежда неутрален. Всъщност му се иска да смаже и двете фракции, защото смята, че застрашават властта му. Напоследък всяка нощ фракциите вилнеят по улиците. Погледнете — онези там са от Сините.

Метаксас кимна към скупчените отсреща осем-девет мъже с вид на нагли безделници. Косите им падаха на раменете, брадите и мустаците провисваха, бяха подкастрили само космите, които биха им закривали очите. Туниките им бяха пристегнати в кръста, но се разширяваха стряскащо към раменете. Бричовете и наметалата им пъстрееха в крещящи цветове, всеки носеше и къс двуостър меч. Изглеждаха жестоки и опасни отрепки.

— Почакайте ме тук — каза Метаксас и отиде при тях. Сините го посрещнаха като стар приятел. Тупаха го по гърба, смееха се, крещяха весело. Не чувах разговора, но виждах как Метаксас им стиска ръцете и приказва бързо, увлечено, със самочувствие. Някой му предложи манерка с вино и той отпи охотно. После залитна към мъжа, уж опиянен внезапно, измъкна ловко меча му от ножницата и се престори, че го намушква. Грубияните се зарадваха шумно на шегата. После Метаксас се обърна и ни посочи. Онези кимаха, зяпаха хищно жените, намигаха, ръкомахаха. Накрая ни повикаха да отидем при тях.

— Нашите приятели ни канят като техни гости на Хиподрума — обяви Метаксас. — Надбягванията започват идната седмица. А тази нощ се съгласиха да ги придружим във веселбата им.

Не повярвах на ушите си, че чувам това. Когато бях с Капистрано, се промъквахме незабелязано, внимавахме да не се набиваме на очи, защото в тези времена нощта носеше само убийства и насилия, а законите преставаха да действат по здрач. Защо Метаксас се осмеляваше да ни забърка с явни престъпници?

Но той се осмели. И през тази нощ ние кръстосвахме из Константинопол, за да гледаме как Сините грабят, насилват и убиват. За жителите на града смъртта дебнеше на всеки ъгъл. Ние бяхме недосегаеми, привилегировани свидетели на вихрещия се ужас. А Метаксас оглавяваше безчинствата като смалено копие на сатаната, забавляваше се със своите приятелчета и дори им посочи една-две от жертвите.

Сутринта всичко беше като сън. Кървавите призраци изчезнаха с нощта. Оглеждахме града под бледите лъчи на зимното слънце и слушахме историческия коментар на Метаксас.

— Юстиниан е бил велик завоевател, велик законодател, велик дипломат и велик строител. Такава е присъдата на историята. Имаме също и „Тайната история“ на Прокопий, в която се твърди, че Юстиниан е бил и негодник, и глупак, а съпругата му Теодора — демонична развратница и злодейка. Познавам този Прокопий. Добър човек и изкусен писател, но и прекален пуритан, освен това е лековерен. Само че за Юстиниан и Теодора е прав. Юстиниан е велик във великите дела и ужасяващо зъл в дреболиите. Теодора… — Метаксас се изплю — … е курва над курвите. Танцува гола на официалните банкети на императора, фръцка се с тялото си публично, спи със слугите си. Чувал съм, че се сношавала също с кучета и магарета. Тя е точно толкова пропаднала, колкото я описва Прокопий.

Очите на Метаксас блеснаха лукаво. Нямаше нужда да ми казва, че е лягал с Теодора.

По-късно същия ден той ми прошепна:

— Мога да го уредя и за тебе. Рискът е незначителен. Мечтал ли си изобщо да преспиш с императрицата на Византия?

— Рискът…

— Какъв риск? Имаш си таймер! Можеш да се измъкнеш! Повярвай ми, момко, тя е същинска акробатка! Ще си кръстоса петите зад ушите ти. Ще те схруска. Мога да те уредя. Византийската императрица! Жената на Юстиниан!

— Не на тази екскурзия! — избълвах аз. — Друг път. Още съм новак в тези неща.

— Плашиш се от нея.

— Още не съм готов да изчукам императрица — изрекох сериозно.

— Всички останали го правят!

— И куриерите ли?

— Повечето.

— Следващия път — обещах аз.

Но идеята ме отвращаваше. Трябваше да се измъкна някак. Метаксас не ме разбираше. Нито бях свенлив, нито се боях, че Юстиниан ще ме сгащи. Не можех обаче да се насиля, за да се набъркам в историята по този начин. Пътешествията назад по линията още бяха като фантазия за мен. Но да го набутам на прочутото чудовище Теодора би приземило тази фантазия с трясък. Метаксас ми се присмиваше, дори се настрои презрително за малко. Но след време ми каза:

— И така е добре. Не ми позволявай да те пришпорвам. Но когато си готов за нея, не пропускай удоволствието. Лично аз ти я препоръчвам.

26.

Останахме още два дена да наблюдаваме началото на бунтовете. Игрите по случай новата година наближаваха, Сините и Зелените буйстваха все повече. Безчинствата им застрашаваха с анархия. Никой не беше в безопасност на улиците по тъмно. Разтревоженият Юстиниан им заповяда да прекратят тормоза над хората и неколцина от главатарите им бяха арестувани. Осъдиха седмина на смърт — четирима чрез обезглавяване, защото ги бяха заловили с оръжие в ръка, другите трима — чрез обесване като заговорници.

Метаксас ни заведе на това зрелище. Един от Сините оцеля при първия опит да го обесят, защото въжето се скъса от тежестта му. Стражите на императора пак го провесиха и пак не го довършиха, въпреки че въжето остави ярки дълбоки следи по шията му. Оставиха го настрана, докато се разправят с един от Зелените, но и тази работа оплескаха два пъти. Канеха се да бесят за трети път омаломощените си жертви, но от близкия манастир се втурнаха вбесени монаси, сграбчиха осъдените насред бъркотията и ги откараха с лодка през Златния рог, за да им дадат убежище в някаква църква на отсрещния бряг. Метаксас, видял това неведнъж, се кикотеше неудържимо. Неговото лице ми се привиждаше хилядократно умножено из тълпата, събрала се да гледа екзекуциите.

После започнаха състезанията в Хиподрума и ние отидохме там като гости на бандата Сини, с която се бе сдушил Метаксас. Имахме си многолюдна компания — стотина хиляди византийци се бяха натъпкали по трибуните, но за нас имаше запазени места.

Мъчех се да открия къде е другото ми „аз“ с Капистрано и туристите от предишната екскурзия. В такава навалица беше невъзможно да зърна себе си, затова пък се нагледах на незнайно колко екземпляри от Метаксас.

Когато се добрахме до местата си, русото момиче от „Принстън“ ахна:

— Погледнете натам! Онези неща от Истанбул!

Насред арената стърчаха в редица познати паметници, които бележеха границата между външното и вътрешното състезателно трасе. Колоната със змиите от Делфи, пренесена тук по волята на Константин, заедно с големия обелиск на Тутмос III, откраднат от Египет по заповед на първия Теодосий. Блондинката си ги спомняше от Истанбул напред по линията, където още си стърчат, макар че Хиподрума отдавна го няма.

— Но къде е третият? — учуди се тя.

— Този обелиск още не е издигнат тук — тихо я сгълча Метаксас. — По-добре да не обсъждаме това.

Беше третият ден от игрите — фаталният. Зло, гадно настроение тегнеше над тази арена, където императори се бяха издигали и сгромолясвали. Знаех, че в предишните два дена е имало враждебни възгласи, когато Юстиниан се появявал в имперската ложа. Тълпата му крещяла да освободи главатарите на фракциите, но той пренебрегнал виковете и дал знак да започнат надбягванията. В този ден — 13 януари, Константинопол щеше да изригне. Туристите във времето обожават катастрофите, а тази си я биваше. И това знаех. Бях я гледал.

Под нас сановници извършваха предварителните ритуали. Имперски гвардейци маршируваха гордо с развети знамена. Предводителите на Сините и Зелените, които още бяха на свобода, си разменяха мразовито любезни поздрави. Гъмжилото се разшава. Юстиниан се появи в ложата си — среден на ръст, възпълен, с обло румено лице. Последва го Теодора. Тя носеше прилепнала по тялото ефирна коприна и бе боядисала зърната на гърдите си яркочервени. Виждаха се през плата като огньове на морски фар.

Юстиниан застана върху подиума в своята ложа. Заехтяха викове:

— Освободи ги! Пусни ги!

Той хвана безметежно гънка на пурпурната си роба и с нея прекръсти тълпата три пъти — веднъж към централната трибуна, после надясно и наляво. Хората зареваха по-яростно, а той пусна на пода бяла кърпичка. Нека игрите започнат! Теодора се протягаше и прозяваше, придърпа дрехата си нагоре, за да огледа очертанията на бедрата си. Вратите долу се отвориха шумно и излязоха първите четири колесници.

Тези бяха квадриги, с впрягове по четири коня. Зрителите забравиха за политиката, когато колесниците се втурнаха напред, почти опрели колелата си. Метаксас подхвърли ведро:

— Теодора е преспала с всеки от кочияшите. Чудя се кой ли е нейният фаворит днес.

Императрицата обаче примираше от скука. Предишния път се изненадах да я видя на това място. Доколкото ми беше известно, на императриците е било забранено да се появяват в Хиподрума. Но Теодора налагаше свои правила.

Колесниците стигнаха до спината — редицата от паметници, завиха и препуснаха обратно по трасето. Във всяко състезание се правеха по седем обиколки. На поставка бяха наредени седем щраусови яйца И след поредната обиколка махаха по едно. Изгледахме две надпревари и Метаксас каза:

— Да скочим напред с час, за да видим кулминацията.

Само той би прибягнал до такъв номер — прехвърлихме се с нехайно пренебрежение към правилата, забраняващи да го правим публично. Когато се появихме отново на Хиподрума, предстоеше шестото състезание.

— Ей сега ще започнат неприятностите — щастливо обяви Метаксас.

Надпреварата завърши, но когато победителят излезе напред да получи короната си, бумтящ глас нададе рев от една групичка Сини:

— Да живеят Зелените и Сините!

Миг по-късно откъм струпаните на трибуните Зелени прозвуча ответен вик:

— Да живеят Сините и Зелените!

— Фракциите се обединяват срещу Юстиниан — обясни Метаксас с равния тон на училищен директор.

Хаосът, който обхващаше стадиона, сякаш не го засягаше.

— Да живеят Зелените и Сините!

— Да живеят Сините и Зелените!

— Да живеят Зелените и Сините!

— Победа!

— Победа!

— Победа!

Викът „Победа“ набра мощ от хиляди гърла:

— Ника! Ника!

Теодора се смееше. Озъбеният Юстиниан се съветваше с офицери от императорската си гвардия. Сините и Зелените се устремиха към изходите от Хиподрума, следвани от радостната, крещяща тълпа, насъскана за разруха. Ние внимавахме да стоим настрана. Погледът ми откриваше и други групички предпазливи зяпачи. Знаех, че не са византийци.

Факли пламваха по улиците. Имперският затвор гореше. Затворниците бяха на свобода, тъмничарите гинеха в огъня. Гвардейците на Юстиниан се бояха от сблъсъка и само наблюдаваха мрачно отдалече. Бунтовниците струпаха наръчи дърва пред портата на Големия дворец срещу Хиподрума. И скоро пламъците обгърнаха двореца. Гореше и съградената от Теодосий „Света София“. Брадати попове, размахали безценни икони, се покатериха на чезнещия в огъня покрив и рухнаха заедно с него в разпаления ад долу. Пожарът стигна и до сградата на сената. Величава оргия на унищожението. Щом някоя ръмжаща тълпа се доближеше до нас, ние скачахме напред по линията, но не повече от десет-петнайсет минути, за да не се озовем насред огнен кръг, който още не е бил подпален в момента на прехвърлянето.

— Ника! Ника!

Небето над Константинопол чернееше от тежки пушеци, пламъци подскачаха и на хоризонта. Метаксас, чието клиновидно лице бе оцапано със сажди, а очите му блестяха от вълнение, сякаш можеше всеки миг да се отскубне от групата и да се присъедини към сеещата опустошение сган.

— И пожарникарите са заети с грабежи — подвикна ни той. — Вижте как Сините палят домовете на Зелените, а Зелените — домовете на Сините!

Започна и масово бягство от, града — ужасените му жители се стичаха към кейовете и умоляваха лодкарите да ги превозят на азиатския бряг. Невредими и неуязвими, ние вървяхме през бедствието, гледахме как се срутват стените на старата „Света София“, как пожарът помита Големия дворец, зяпахме грабителите, подпалвачите и насилниците, които поспираха в озарените от огньовете улички, за да напълнят някоя пищяща, облечена в коприна благородничка с малко сперма от простолюдието.

Метаксас превръщаше за нас бунтовете в изкусно монтирано шоу. Той бе пресметнал всичко до секундата в тези десетки водени от него екскурзии, знаеше какво да ни покаже.

— Скачаме напред шест часа и четирийсет минути.

— Сега скачаме три часа и осем минути.

— Сега скачаме час и половина.

— А сега скачаме два дена напред.

Видяхме всичко, което си струваше да се види. Пожарите още не бяха започнали да гаснат, когато Юстиниан изпрати на улиците епископи и свещеници, понесли свещени реликви — парче от Истинския кръст, жезъла на Мойсей, рога от овена на Аврам, костите на мъченици. Църковниците въпреки всичко обикаляха храбро и се молеха за чудо, но чудеса нямаше, само падащи тухли и камъни. Пълководец с четирийсет гвардейци пазеше поповете.

— Това е знаменитият Велизарий — посочи го Метаксас.

Императорът огласи чрез вестоносци отстраняването на мразени сановници, но църквите бяха изтърбушени, имперската библиотека — изпепелена, баните — разрушени.

На 18 януари Юстиниан събра смелост да се появи пред хората на Хиподрума, за да призове за мир, Зелените заглушиха думите му и той избяга, щом започнаха да мятат камъни. Видяхме как бунтовниците провъзгласиха за император някакъв окаян принц на име Хипатий на площада на Константин. Видяхме как Велизарий изведе гвардията в тлеещия град, за да защити Юстиниан. Видяхме как бунтовниците бяха изклани.

Видяхме всичко. Разбрах защо Метаксас е най-търсеният куриер. Капистрано правеше каквото можеше, за да покаже на туристите вълнуващо зрелище, но прахоса твърде много време в началото. Метаксас беше същински гений в прескачането на часове и дни, за да ни разкрие катастрофата в нейната цялост. Накрая ни отведе в утрото, когато редът бе възстановен, а потресеният Юстиниан яздеше между овъглените руини на Константинопол. Под червеното небе на утрото още висяха облаците пепел. Юстиниан се взираше в почернялата коруба на „Света София“, а ние се взирахме в Юстиниан.

Метаксас се обърна към нас.

— Той си представя новата катедрала. Ще създаде най-голямото светилище след Соломоновия храм в Йерусалим. Да вървим, нагледахме се на разруха. Време е да видим и как се ражда красотата. Напред по линията! Пет години и десет месеца, за да съзрете „Света София“!

27.

— През следващата си почивка — предложи Метаксас — ела ми на гости във вилата. Сега живея там в 1105 година. Добро време да бъдеш във Византия — на власт е Алексий Комнин, който управлява мъдро. Ще имам на разположение някое кръшно момиче за тебе и много вино. Ще дойдеш ли?

Аз преливах от възхищение към дребосъка с остри черти. Екскурзията щеше да свърши скоро, оставаше само да видим как турците завземат града, а той вече ми бе показал смайващо каква е разликата между осенен от вдъхновението куриер и обикновения професионалист.

Само човек, посветил живота си на това, би постигнал такъв резултат и би уредил подобно представление.

Метаксас ни показа не само стандартните събития, но и какви ли не дребни случки — отвеждаше ни някъде за час, другаде за два и твореше за нас великолепна мозайка на византийската история, пред която бледнееха дори мозайките в „Света София“. Други куриери спираха в десетина-дванайсет момента, Метаксас ни разведе из повече от петдесет.

Имаше особена слабост към нескопосаните императори. Чухме реч на Михаил II Пелтека, забавлявахме се с щуротиите на Михаил III Пияницата, присъствахме на кръщенето на петия Константин, който имаше злощастния късмет да се наака в купела и до края на живота си остана известен като Константин Копроним — тоест Константин Лайното. Метаксас беше като у дома си във Византия през цяло хилядолетие. Обикаляше епохите хладнокръвно, ловко, самоуверено.

А вилата, която поддържаше в миналото, беше поредната проява на самочувствието и дързостта му. Нямаше друг куриер, осмелил се да си създаде втора самоличност назад по линията и да прекарва цялото си свободно време като жител на миналото. Метаксас съобразяваше живота си във вилата с текущото време. Когато я напускаше за две седмици, за да води екскурзианти, старателно се връщаше там две седмици след отпътуването си. Никога не препокриваше присъствието си, никога не допускаше да се появи в миг, когато вече е там. Във вилата можеше да има само по един Метаксас — този от текущото време. Купил я преди десет години според текущото време и в двете епохи — 2049-а напред по линията и 1095-а във Византия. Съгласуваше времето виртуозно. И на двете места за него бяха минали десет години. Обещах да го навестя в 1105 година, като добавих, че за мен ще бъде чест.

Той се ухили.

— Когато дойдеш, ще те представя и на моята прапра-много-пъти-прабаба. Невероятна е в леглото. Помниш ли какво ти казах за чукането с прабабите? Няма нищо по-хубаво от това!

Слисах се.

— Тя знае ли кой си?

— Не дрънкай врели-некипели — сряза ме Метаксас. — Нима бих нарушил най-важното правило в службата на времето? Нима бих се издал и само с намек пред някого назад по линията, че идвам от бъдещето? Дори Темистоклис Метаксас спазва това правило!

Също като вкиснатия Капистрано, Метаксас бе посветил големи усилия на издирването на свои предтечи. Само че подбудите им се различаваха коренно. Капистрано замисляше сложно самоубийство, а Метаксас беше маниак на междувремевото кръвосмешение.

— Не е ли опасно? — попитах го.

— Просто си пий хапчетата и няма риск нито за тебе, нито за нея.

— Говоря за времевия патрул…

— Грижиш се да не научат — прекъсна ме той. — Така няма рискове.

— Ако случайно зачене от тебе, ще станеш прародител на самия себе си.

— Много свежо — отбеляза Метаксас.

— Но…

— Момко, хората вече никога не забременяват случайно. Разбира се — добави той, — някой ден би могло да ми хрумне да й надуя корема нарочно.

Усетих как ветровете на времето фучат с ураганна сила.

— Говориш за анархия!

— По-точно за нихилизъм. Джъд, я хвърли един поглед на тази книга. Записал съм в нея всички мои прародителки — стотици! — от деветнайсети век назад чак до десети. Няма друга такава книга в света освен може би в архива на високомерен потомък на някогашни крале и кралици, но и неговата не е толкова пълна.

— И Капистрано има подобен бележник — напомних аз.

— Той е стигнал назад само до четиринайсети век! Освен това е побъркан. Знаеш ли защо проследява родословното си дърво?

— Знам.

— Много е побъркан, нали?

— Да — съгласих се. — А ти ще ми кажеш ли защо си толкова настървен да спиш с прабабите си?

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Наистина.

— Баща ми беше студен злобен гад — започна Метаксас. — Биеше децата си всяка сутрин преди закуска, за да се разкърши. И неговият баща е бил студен злобен гад. Принуждавал своите деца да живуркат като роби. А неговият баща… произхождам от дълга поредица мъжкари, настроени тиранично, авторитарно, диктаторски. Презирам ги всичките. Това е моят начин да се опълча срещу образа на бащата. Обикалям миналото и съблазнявам жените, сестрите и дъщерите на тези мъже, от които се гнуся. Така троша на парчета леденото им самодоволство.

— Щом е така, за да бъдеш последователен, би трябвало да започнеш с…

— Не си позволявам да бъда изверг — спря ме Метаксас.

— Ясно…

— Но с баба си — да! И с прабабите! И така нататък! — В очите му се разгоря пламък. Тази беше висшата цел в живота му. — Вече съм изчукал двайсетина, дори трийсетина поколения и ще го направя с още трийсетина! — Разнесе се острият му сатанински кикот. — Пък и аз харесвам хубавия секс не по-малко от всеки друг нормален мъж. Другите свалят мадами както им падне. Но Метаксас го прави по система! Това придава и смисъл, и опора на живота ми. Любопитно ти е, нали?

— Е…

— Това, което правя, ми носи най-силните хубави преживявания.

А аз си представих редица от легнали една до друга голи жени, простираща се в безкрая. И всяка от тях имаше клиновидната глава и острите черти на Темистоклис Метаксас. Самият той пък се местеше търпеливо по редицата, поспираше колкото да го пъхне в поредната, в следващата, в третата, в четвъртата… Неуморно ги изчукваше назад по линията и накрая жените, разтворили крака, станаха космати, брадичките им хлътнаха — самките на Питекантропус еректус, но и ерекцията на Метаксас не спадаше и той си ги обладаваше чак до началото на времето. Браво, Метаксас! Браво!

— Защо не опиташ и ти някой път? — не мирясваше той.

— Ами…

— Казаха ми, че си от гръцко потекло.

— Да, по майчина линия.

— Значи е вероятно прадедите ти да са живели тъкмо тук — в Константинопол. По това време никой грък, който е ставал за нещо, не би живял в самата Гърция. Дори в момента някоя твоя чувствена прабаба живее в този град!

— Ами…

— Намери я! — възкликна Метаксас. — Изчукай я! Това е радост! Това е екстаз! Опълчи се срещу пространството и времето! Ръгни с пръст Бог в окото!

— Не съм убеден, че ми се иска — отвърнах аз.

Само че ми се искаше.

28.

Както вече казах, Метаксас преобрази живота ми. Той промени съдбата ми по всевъзможни начини, което не винаги беше за добро. Но имаше и нещо добро — вдъхна ми увереност. Прихванах по малко и от обаянието, и от наглостта му. Научих се на самонадеяност от Метаксас.

Дотогава бях скромен и притеснителен младеж, поне пред по-възрастните и висшестоящите. Особено в службата на времето — липсваха ми и нахалство, и опит. Честичко подръпвах смутено някой кичур от косата си и несъмнено изглеждах дори по-наивен, отколкото бях. Държах се така, защото бях млад и имах много да уча — не само за себе си, което се случва всекиму, но и кое как става в службата на времето. Срещнах мнозина по-възрастни, по-находчиви, по-оправни, че и по-покварени от мен, затова се държах почтително с тях: Сам, Даджани, Джеф Монро, Сид Буонокоре, Капистрано. Но сега бях с Метаксас — най-стария, най-находчивия, най-оправния и най-покварения от всички. Той ми даде тласък, за да не кръжа в орбита около другите, а да полетя по своя траектория.

По-късно научих, че това е едно от призванията на Метаксас в службата на времето. Заема се с новаците куриери, които още имат жълто около устата, и ги прави толкова наперени, че да си вършат сами работата, и то свястно.

Когато се върнах от екскурзията с Метаксас, не се боях от първата си самостоятелна задача. Чувствах се готов да я поема. Метаксас ми показа как куриерът може да бъде своеобразен художник, който рисува портрет на миналото за своите клиенти. Тъкмо такъв възнамерявах да стана. Рисковете и отговорностите вече не ме тревожеха.

Протопополос ми каза:

— Когато се прибереш от почивката, ще заведеш шестима на едноседмична екскурзия.

— Ще пропусна почивката. Готов съм да тръгна още сега!

— Да, но твоите туристи не са готови. Бездруго законът изисква да имаш почивка между пътешествията. Затова си отдъхни. С тебе, Джъд, ще се видим отново тук след две седмици.

Трябваше да се примиря с нежеланата ваканция. Изкушавах се да приема поканата на Метаксас и да отида във вилата му през 1105 година, но ме споходи съмнението, че може да се е преситил на компанията ми за известно време. Позалъгвах се малко с идеята да се присламча към екскурзия до битките при Хейстингс или Ватерло, или дори да присъствам на Разпятието, за да броя колко Даджани има там. Отказах се бързо. Малко ми оставаше сам да поведа туристи и не исках някой друг да ми показва миналото, поне засега. Исках да закрепя своето тепърва открито самочувствие, преди пак да се оставя на грижите на друг куриер.

Размотавах се три дни из Истанбул в текущото време, без да върша нищо особено. Общо взето, висях в службата на времето и играех стохастичен шахмат с Колетис и Меламед, които също бяха в почивка тогава. На четвъртия ден се метнах в скоростна капсула към Атина. Не знаех защо тръгнах натам, докато не пристигнах в града.

Чак когато се качих на Акропола, осъзнах целта си. Бродех из развалините и отпъждах продавачите на холографски картички и самозваните екскурзоводи. Изведнъж към мен се зарея рекламен глобус. Увисна на четири стъпки пред очите ми, пулсираше със зелена светлинка, която трябваше да привлече моето внимание.

— Добър ден. Надявам се, че вашият престой в Атина през двайсет и първи век е приятен. След като разгледахте тези живописни останки, не бихте ли искали да видите Партенона, какъвто е бил някога? Да видите Гърция на Сократ и Аристофан? Местният клон на службата на времето е на улица „Еолу“, точно срещу централната поща…

Половин час по-късно влязох в сградата на улица „Еолу“, представих се като куриер в почивка и се снабдих с необходимото за скок назад по линията.

Но не в Гърция на Сократ и Аристофан.

Отправих се към Гърция през обикновената 1997 година, когато Константин Пасалидис бил избран за кмет на Спарта.

Бащата на моята майка. Реших да проследя родословното си дърво.

Наконтен в мрачните, причиняващи сърбежи дрехи от края на двайсети век, натъпкал джоба си с хрускави, пъстри и отдавна никому ненужни банкноти, аз се прехвърлих шейсет години назад и се изнесох колкото може по-бързо от Атина към Спарта.

Спарта се оказа забележително грозно място.

Разбира се, съвременната Спарта не е пряк наследник на древното средище на военщината, което причинявало толкова главоболия на атиняните. Онази Спарта избледнявала постепенно и изчезнала окончателно през средновековието. Новата Спарта била създадена на старото място в началото на деветнайсети век.

Запътих се към центъра на града. Никъде по улиците нямаше терминали на главната информационна система — предположих, че по това време още не е действала тук. Нямах обаче затруднения да намеря кмета Пасилидис. Отбих се в една таверна да пийна набързо чашка узо и попитах:

— Къде мога да се видя с кмета?

Едва ли не десетина дружелюбни жители на Спарта ме придружиха до кметството.

Секретарката беше тъмнокосо момиче на двайсетина години, отличаваше се с внушителни гърди и следи от мустачки над устните. Дрехата в стил „минойски ренесанс“ беше умело измислена да отвлича мъжкото внимание от недостатъците на лицето й. Поклащайки срещу мен своите увенчани с розово месести кълба, тя попита с леко дрезгав глас:

— С какво мога да ви бъда полезна?

— Вих искал да се срещна с кмета Пасилидис. Аз работя в американски вестник. Подготвяме статия за десетте най-перспективни млади мъже в Гърция и смятаме, че господин Пасилидис…

Обяснението не звучеше убедително дори в моите уши. Стърчах там, загледан в капчиците пот по белите хълмове на пазвата й, и чаках да ме отпрати. Но тя налапа кукичката стръвно и без никакво протакане бях допуснат до кабинета на местното величие.

— Радвам се, че ни гостувате — започна дядо ми на безупречен английски. — Моля, настанете се удобно. Да ви предложа мартини? Или предпочитате да запалите…

Вцепених се. Изпаднах в паника. Дори не стиснах веднага протегнатата ръка.

Щом видях Константин Пасилидис, аз се сковах от ужас.

Разбира се, не бях виждал дядо си жив. Някакъв фундаменталистки боклук го гръмнал през 2010 — годината на убийците, когато загинали твърде много хора.

Пътешествията във времето за пръв път станаха страховито истински за мен в този миг. Юстиниан в имперската ложа на Хиподрума беше нищо пред Константин Пасилидис, който ме посрещна в своя кабинет.

Изглеждаше малко над трийсетгодишен — същински вундеркинд в политиката. Тъмната къдрава коса тепърва започваше да се прошарва на слепоочията, имаше спретнато подкастрени мустаци и малка кръгла обеца на лявото си ухо. Най-силно ме стъписа приликата ни — спокойно би могъл да мине за мой по-голям брат.

Мигът се проточи безкрайно, преди да се опомня. Предполагам, че го озадачих малко, но той любезно ми предложи за втори път напитка или цигара. Отказах, като вметнах, че не съм почитател на тази разтуха, и някак събрах самообладание да започна „интервюто“ с него.

Поговорихме за политическата му кариера и неговите прекрасни намерения за Спарта и за цяла Гърция. Тъкмо побутвах ненатрапчиво разговора към личния му живот и той си погледна часовника.

— Време е за обяд. Ще бъдете ли мой гост?

Той бе намислил типичната за Средиземноморието предълга обедна почивка — да излезе от кабинета си за три часа и да се прибере вкъщи. Сам караше колата си. Апартаментът му беше в един от сивите жилищни блокове — четири скромни стаи на петия етаж.

— Запознайте се със съпругата ми. Катина, господинът е американският журналист Джъд Елиът. Иска да пише за моята политическа кариера.

Аз зяпнах баба си.

Баба ми ме зяпна.

И двамата се опулихме слисани.

29.

Тя имаше красотата на момичетата от древните критски стенописи. Много мургава, чернокоса, с тъмни очи. Преливаше от селска жизненост. Не показваше гърдите си като мустакатата любителка на модата пред кметския кабинет, но и тънката блузка не ги скриваше кой знае колко. Гърдите бяха щръкнали и кръгли. А тазът — широк. Пищна плодовита плът. Тогава трябва да е била на двайсет и три, най-много на двайсет и четири години.

Това си беше похот от пръв поглед. Нейната хубост, нейната простота, нейната топлота ме завладяха мигновено. Усетих познатия гъдел в скротума и стягане в задника. Жадувах да разкъсам дрехите й и да проникна надълбоко сред сгорещените, разрошени косми по слабините й.

Нямаше нищо общо с кръвосмесителното настървение на Метаксас. Само невинна, чисто животинска реакция.

Във внезапния прилив на желание дори не я възприемах като своя баба. Виждах в нея единствено млада и фантастично съблазнителна жена. Миг-два по-късно се сетих коя е тя и всичко отшумя тутакси.

Пред мен стоеше баба Пасилидис. А аз я помнех добре.

Неведнъж я посещавах в центъра за възрастни хора близо до Тампа. Тя почина през 49-а, когато бях на четиринайсет, и макар че още не бе доближила осемдесетте, открай време изглеждаше ужасно стара и немощна — съсухрена, изпита, потрепваща дребна женица, която винаги носеше черни дрехи. Само очите й — Господи, тези тъмни, преливащи, топли, блестящи очи! — понякога бяха като намек, че много отдавна може да е била здрав, изпълнен със сили човек.

Баба Пасилидис страдаше от какви ли не болести, отначало чисто женски, после нарушения в работата на бъбреците и тъй нататък. Поне десетина пъти й присаждаха нови, клонирани органи, но нищо не помогна и през цялото ми детство тя крееше все по-немощно. Все чувах за поредната й криза по пътя към гроба. Горката старица…

А аз срещнах горката старица, освободена като по чудо от бремето на годините. И мислено побързах да се наместя между бедрата на майката на моята майка. Що за порочна непочтителност — човек, комуто бе даден шансът да пътува между епохите, да се отдава на подобни мисли!

И младата госпожа Пасилидис се стъписа от появата ми, но без помен от похот. За нея сексът започваше и свършваше със съпруга й кмета. Тя се опули изумена и накрая избълва:

— Константин, той толкова прилича на тебе!

— Наистина ли? — учуди се кметът, който не беше забелязал.

Съпругата му ни издърпа пред голямото огледало, засмяна и развълнувана.

— Погледнете се! — възкликна тя. — Видяхте ли? Като братя сте!

— Смайващо — поклати глава кметът.

— Невероятно съвпадение — признах и аз. — Вие имате по-гъста коса, аз пък съм по-висок, но…

— Да, да! — плесна с ръце той. — Дали все пак не сме роднини?

— Невъзможно — уверих го сериозно. — Моето семейство е от Бостън. Открай време живеят в източните щати. Но наистина е смайващо. Господин Пасилидис, сигурен ли сте, че някой ваш прадядо не е плавал на кораба „Мейфлауър“?

— Едва ли, освен ако не са имали гръцка прислуга.

— Съмнявам се.

— И аз. И двата ми рода са чисти гърци много поколения назад.

— Бих искал, да поговорим малко и за това, ако имаме време — подхвърлих нехайно.

Тъкмо в този момент сънливо, съвсем голо момиченце на около пет години излезе от една спалня. Застана безсрамно пред мен и попита кой съм. Това сочно дупенце, тази розова малка цепка — колко чисти изглеждат всички малки момичета, когато са голи. Преди пубертетът да оплеска всичко.

Пасилидис каза гордо:

— Това е дъщеря ми Диана.

Гръмовен глас отекна в мозъка ми: „И ДА НЕ ОТКРИВАШ ЗА ВЗОРА СИ ГОЛОТАТА НА СВОЯТА МАЙКА!“

Извърнах се потресен и прикрих смущението си с насилена кашлица. Видението на необраслите с косми срамни устни на малката Диана пламтеше в душата ми. Катина Пасилидис сякаш долови, че намирам нещо нередно в голотата на момичето, и побърза да й обуе гащи.

Още се тресях. Озадаченият Пасилидис отвори бутилка рецина. Седнахме на балкона в яркото пладне. Под нас неколцина ученици помахаха с ръце и поздравиха гръмогласно кмета. Малката Диана изтопурка на балкона, защото й се играеше, аз разроших пухкавата й косица и натиснах с пръст върха на нослето й, но се почувствах твърде странно от всичко това.

Баба ми поднесе чудесен обяд с гозба от варено агнешко. Изпихме шише и половина от виното. Приключих с въпросите за политика и най-сетне заприказвах Пасилидис за произхода му.

— Винаги ли сте живели в Спарта?

— О, не. Дядо ми по бащина линия е дошъл тук преди век от Кипър. По майчина линия пък са били атиняни от едно столетие.

— Родът Маркезинис, нали? — уточних аз.

Той ме изгледа особено.

— Ами да… Вие как…

— Случайно попаднах на фамилията, когато прочетох материали за вас, преди да се срещнем — побързах да го прекъсна.

Той забрави подозренията си. Щом заприказвахме за семейството му, заговори по-охотно, а може би виното му развърза езика. Засипа ме с подробности за родословието си.

— Прадедите на моя баща са живели в Кипър поне хилядолетие. Там е имало род Пасилидис още когато кръстоносците стъпили на острова. А прадедите на майка ми дошли в Атина чак през деветнайсети век след поражението на турците. Преди това живели в Шкипери.

— Шкипери ли?

— В Албания. Преселили се там през тринайсети век, след като кръстоносците превзели Константинопол. Останали там и под властта на сърбите, и под турско иго, и по времето на бунтовника Скендербег. Винаги съхранявали гръцкото си потекло въпреки всички трудности.

Наострих уши.

— Споменахте Константинопол. Можете ли да проследите произхода си чак до онези векове?

Пасилидис се усмихна.

— Познавате ли историята на Византия?

— Повърхностно — излъгах го.

— Може би ви е известно, че през 1204 година кръстоносците са превзели града и са го владели известно време като Латинска империя. Византийските благородници избягали и възникнали няколко държавици, наследници на Византия — една в Мала Азия, друга на Черно море и трета на запад — в Албания. Моите прадеди последвали Михаил Ангел Комнин в Албания, защото не искали да бъдат подвластни на кръстоносците.

— Разбирам… — Пак започнах да треперя. — А фамилното име? И тогава ли е било Маркезинис?

— О, не, Маркезинис е доста съвременна гръцка фамилия! Във Византия сме принадлежали на рода Дука.

— Тъй ли?! — облещих се аз. Все едно някой германец да твърди, че носи кръвта на Хохенцолерните или англичанин да си приписва гени от Плантадженет. — Дука! Наистина ли?

Бях видял бляскавите дворци на рода Дука. И бях гледал как четирийсет горди представители на рода Дука крачат в златотъканите си одежди по улиците на Константинопол, за да празнуват въздигането на трона на своя братовчед Константин. Щом Пасилидис беше Дука, значи и аз бях Дука.

— Е, родът е бил много голям — добави Пасилидис — и доколкото знам, ние сме били от не толкова знатните разклонения. Все пак човек може да си позволи мъничко гордост, че произхожда от такъв род.

— Няма спор за това. Бихте ли могли да споменете имената на някои свои прадеди в Константинопол?

Сигурно въпросът ми прозвуча така, сякаш се канех да ги потърся при следващото си пътуване до Византия. Тъкмо такова беше и намерението ми, но Пасилидис не би могъл да се досети, защото още нямаше и теория на пътешествията във времето.

Той сви вежди.

— Това необходимо ли е за статията, която ще напишете?

— Всъщност не. Обикновено любопитство.

— Май познавате историята на Византия не чак толкова повърхностно.

Изглежда недоумяваше, че някакъв американски варварин е чувал името на прочут византийски род.

— Само откъслечно — вдигнах рамене. — Каквото съм запомнил от уроците в училище.

— За жалост не мога да ви кажа имена. Не познавам родословието си толкова подробно. Може би някой ден, когато се оттегля от политиката, ще поровя в историческите архиви… — Той тръсна глава и каза: — Още не мога да се опомня, че толкова си приличаме. Искате ли да се снимаме?

Чудех се дали не нарушавам правилата на времевия патрул. Твърде вероятно беше, но не измислих как да откажа любезно на толкова безобидна молба.

Моята баба донесе фотоапарат, Пасилидис и аз застанахме един до друг и тя направи първо снимка за него, после и за мен. Щом излязоха обработени от фотоапарата, тримата се взряхме в тях.

— Като братя — повтаряше тя. — Като братя!

Още щом излязох от апартамента, накъсах моята снимка на парченца. Предполагам обаче, че някъде из книжата на моята майка още има овехтяла и плоска снимка, на която баща й стои до по-млад от него мъж, с когото си приличат много. Сигурно си е мислила, че е някой далечен роднина. Нищо чудно снимката да е запазена и досега. Не бих се престрашил да я потърся.

30.

Дядо Пасилидис ми спести много напразни усилия — тършуване в почти осем века.

Скочих напред по линията към текущото време, порових за сведения в службата на времето в Атина и се нагиздих като византийски благородник от края на дванайсети век, с пищна копринена туника и черно наметало. Отпътувах на север към Албания и пристигнах в град Джинокастер. Преди столетия името му било Аргирокастро, намираше се в областта Епир.

И там се пренесох назад по линията в 1205 година.

Селяните зяпаха почтително моята княжеска премяна. Казах им, че съм тръгнал към двора на Михаил Ангел Комнин и те ме упътиха, продадоха ми и магаре, за да стигна по-лесно. Заварих Михаил и свитата му от византийски изгнаници да се забавляват със състезание с колесници в импровизиран хиподрум в подножието на назъбени ридове. Промъкнах се в тълпата ненатрапчиво.

— Търся един Дука — подхвърлих на кротък старец, който разнасяше вино.

— Кой Дука по-точно?

— Мнозина ли са тук? Нося вест от Константинопол за Дука, но там не ми казаха, че ще заваря повече от един на това място.

Старецът се разсмя.

— Ами очите ми виждат наоколо Никифор Дука, Йоан Дука, Лъв Дука, Георги Дука, Никифор Дука Младши, Михаил Дука, Симеон Дука и Димитрий Дука. Засега не мога да зърна Евтимий Дука, Леонтий Дука, Симеон Дука Високия, Константин Дука и… пропуснах ли някого?… да, Андроник Дука. Та кого от рода търсите?

Благодарих му и скоро се прехвърлих напред по линията.

В Джинокастер през шестнайсети век попитах за семейство Маркезинис. Със старинното облекло на византиец заслужих доста недоумяващи погледи, но пък византийските златни монети ми осигуриха цялата формация, от която се нуждаех. Заради първата ми казаха как да се добера до имението на Маркезинис. Още две ме запознаха с управителя на лозята им. Още пет — скъпичко ми излезе — и вече похапвах зряло грозде в просторната гостна на Григорий Маркезинис, старейшината на рода. Той беше достолепен мъж на средна възраст с гъста прошарена брада и пронизващи очи. Изглеждаше суров човек, но не пестеше гостоприемството. Докато разговаряхме, неговите дъщери шетаха спокойно около нас — сипваха вино в чашите, носеха още грозде, студен агнешки бут, вкусен ориз. Момичетата бяха може би на тринайсет, петнайсет и седемнайсет години. Внимавах да не се заглеждам в тях, защото познавах сприхавия нрав на планинските големци.

И трите бяха красавици — мургава кадифена кожа, тъмни очи, хубави гърди, сочни устни. Биха могли да са сестри на моята лъчезарна баба Катина Пасилидис. Убеден съм, че и майка ми Диана е изглеждала така като момиче. Тези родови гени са силни.

Ако не бях сбъркал с разклонението на родословното дърво, някое от момичетата беше моя далечна прабаба. А Григорий Маркезинис беше мой пра-пра… и така нататък… прадядо.

Представих се като богат млад кипърец от византийски произход, който обикаля света в търсене на удоволствия и приключения. Григорий, чийто гръцки беше лекичко зацапан с албански думи, очевидно не бе срещал жител на Кипър дотогава, защото произношението ми не го накара да се усъмни.

— По кои земи сте били? — попита той.

Изброих небрежно Сирия, Либия и Египет, Рим, Париж и Лисабон, споменах и че съм бил в Лондон, за да присъствам на коронясването на Хенри VIII, после продължих с Прага и Виена. А сега пътувах отново на изток към турските владения, решен въпреки опасностите да посетя гробовете на прадедите си в Константинопол.

Той изви вежда, щом стана дума за предтечи. Докато режеше енергично парче агнешко с кинжала си, полюбопитства:

— А вашият род високопоставен ли е бил по онова време?

— Аз произхождам от рода Дука.

— Дука ли?!

— Да, Дука — потвърдих с равен глас.

— И аз съм от рода Дука.

— Тъй ли било?!

— Не може да има никакво съмнение.

— Дука в Епир! — провикнах се аз. — Как се е случило?

— Дошли сме тук с Комнините, след като онези свине латините си присвоили Константинопол.

— Наистина ли?!

— Няма съмнение!

Той заръча да донесат от най-доброто вино в дома му. И когато дъщерите му се върнаха, извика оживено:

— Сродник! Сродник! Странникът се оказа сродник! Приветствайте го както подобава!

Заобиколен от момичетата Маркезинис, аз се озовах сред стегнатите им гърди и сладко ухание. Прегръщах ги съвсем целомъдрено, както би постъпил неочаквано появил се братовчед.

Отпивахме от гъстото старо вино и обсъждахме родословното дърво. Аз започнах, като си избрах наслуки един Дука — Теодор, и му приписах бягство към Кипър след злощастната 1204 година. Маркезинис прие думите ми с пълно доверие. Съчиних дълга поредица от мъже в това разклонение на рода Дука между мен и Теодор, като използвах обичайни византийски имена. Щом приключих, попитах:

— А ти какво знаеш за рода, Григорий?

В по-трудните за паметта му моменти той си помагаше, като драскаше с кинжала по дебелия плот на масата. Проследи произхода си до Николай Маркезинис в края на четиринайсети век, който се оженил за най-голямата дъщеря на Мануил Дука от Аргирокастро. Мануил имал само дъщери и нямало на кого да предаде родовото име. Григорий стигна полека и до бягството на византийците от Константинопол по време на Четвъртия кръстоносен поход. Каза, че тогавашният му прадядо от рода Дука носел името Симеон.

Чак жлезите ми се спаружиха от отчаяние.

— Симеон ли? За Симеон Дука Високия ли говориш, или за другия Симеон?

— Двама ли са били? Ти как научи?

С леко сгорещени бузи стъкмих набързо лъжата.

— Трябва да ти призная, че проучвам с увлечение историята на рода. Двама Симеоновци са последвали Комнините до тези земи — Симеон Високия и още един.

— Не знам нищо за това — призна Маркезинис. — Само ми казаха, че името му било Симеон. А негов баща бил Никифор, чийто дворец бил разположен близо до църквата „Света Теодосия“ при Златния рог. Венецианци го опожарили през 1204 година. А бащата на Никифор… — Той се запъна и завъртя глава бавно и натъжено като застаряващ бивол. — Не помня името на бащата на Никифор. Лъв? Михаил? Василий? Забравих. Главата ми е пълна с вино.

— Не е толкова важно — утеших го.

Вече бях проследил нишката обратно до Константинопол, останалото беше лесно.

— Върти се някъде из главата ми, но има толкова имена… толкова имена…

Той още си мърмореше, когато заспа, опрял глава в масата.

Една от тъмнооките дъщери ме отведе в твърде проветрива спалня. Можех и да скоча във времето, щом научих всичко, за което бях дошъл. Реших обаче, че е по-прилично да прекарам нощта под покрива на моя прапрадядо, вместо да се изсуля като крадец. Съблякох се, угасих свещта и се пъхнах в леглото.

В мрака меката плът на младо момиче се притисна до мен под завивката.

Гърдите й прилягаха приятно в свитите ми длани, ароматът й беше чудно възбуждащ. Не я виждах, но си помислих, че е някоя от трите дъщери на Маркезинис, дошла да ми покаже докъде може да стигне семейното гостоприемство.

Пръстите ми се плъзнаха по закръгления, гладък корем и надолу, между краката. Бедрата й се разтвориха, самата тя нямаше търпение да се любим.

Изпитах смътно разочарование, че дъщерите на Маркезинис лягат толкова охотно със странници… ако ще и да твърдят, че са благородни братовчеди. В края на краищата и тези хора бяха в моето родословно дърво. Нима потеклото ми е била размътвано от спермата на случайни натрапници?

От много умуване стигнах до по-смущаваща мисъл — ако момичето е всъщност моя прапра… и още много „пра“ баба, аз какво правя в едно легло с нея? Майната му на секса с непознати, но нима би трябвало да спи със свои далечни потомци? Когато започнах издирването си, насъскан от Метаксас, не ме подтикваше желанието за кръвосмешение между епохите… но ето че го правех.

Налегнаха ме угризения и така се изнервих, че за малко да стана импотентен.

Но моята дружка по постеля се смъкна към корема ми и се зае усърдно с устни да ми върне желанието. Чудесна стара византийска традиция, рекох си, и с подновена ерекция проникнах в нея, за да тласкам с наслада. Успокоявах съвестта си, че все пак има двойно по-голям шанс да се забавлявам с някоя от прапралелите си. Значи кръвосмешението изобщо не беше чак толкова сериозно.

Съвестта ме остави на мира и двамата с момичето стигнахме задъхани до желания завършек. Тя се надигна от леглото и излезе. Когато мина пред прозореца, тясната ивица лунни лъчи открои бялото й дупе и бедра, блесна мимолетно и дългата руса коса. Чак тогава проумях онова, което трябваше да знам поначало — момичетата от семейство Маркезинис не биха легнали по ескимоски с госта. Някой обаче се бе погрижил за доброто ми настроение, като ми изпрати крепостна селянка от домашната прислуга. За какво трябваше да се боричкам със съвестта си? Облекчен, че не съм извършил кръвосмешение, аз заспах дълбоко.

Сутринта пак закусихме студено печено агнешко и ориз. Григорий Маркезинис подхвърли:

— До мен стигнаха слухове, че испанците открили нов свят отвъд големия океан. Как мислиш, има ли поне зрънце истина в това?

Припомних си, че съм в 1556 година.

— Истина е, и то неоспорима — отвърнах. — Видях доказателствата в Испания, в двора на крал Карлос. В новия свят има злато, нефрит и подправки… и червенокожи хора…

— Червенокожи ли? О, не, братовчеде Дука, не, не! Как да повярвам на това? — Маркезинис се заливаше от смях, повика и дъщерите си. — В новия свят на испанците… там хората били с червена кожа! Каза ми го братовчедът Дука!

— Е, по-скоро са меднокожи… — смънках, но той май не ме слушаше.

— Червена кожа, а? Червена кожа! Сигурно нямат глави, а очите и устите са на гърдите им! Има и еднокраки, които по пладне вдигат крак над главата си, за да им пази сянка! Да, да! О, прекрасен нов свят! Братовчеде, много ме развесели!

Казах му, че за мен е удоволствие да го разведря. Благодарих му за изисканото гостоприемство, отново прегърнах целомъдрено всяка от дъщерите и се наканих да продължа по пътя си. Изведнъж прозрях — щом родовото име на моите прадеди е било Маркезинис още от четиринайсети век чак до двайсети, никое от момичетата не беше моя пряка прародителка. Угризенията на моята превзета съвест бяха съвсем напразни, но поне ми показаха докъде се простират за мен границите на позволеното.

— А имаш ли синове? — попитах домакина.

— Ами да — шестима!

— Дано родът ти се множи и процъфтява — пожелах му и си тръгнах.

Изминах десетина километра, яхнал магарето, накрая вързах животното за маслиново дръвче и скочих напред по линията.

31

В края на почивката се явих да получа задача и за пръв път поех група като самостоятелен времеви куриер.

Трябваше да водя шестима на едноседмична разходка в миналото. Те обаче не знаеха, че ми е за пръв път. Протопополос не виждаше смисъл да им каже, а аз се съгласих с него. Не се чувствах новак. Преливах от нахалството на Метаксас. Не се страхувах от нищо освен от самия страх.

В предварителния разговор с туристите им изредих правилата за пътешествениците във времето с ясни, отсечени изречения. Призовах страховития образ на времевия патрул, за да ги откажа предварително от промяна на миналото — и поради неволно нехайство, и по зъл умисъл. Обясних им как е най-добре да се опазят от неприятности. После им раздадох таймерите и ги настроих чрез моя.

— Тръгваме — заявих — назад по линията.

Обаяние. Наглост.

Джъд Елиът, времеви куриер, напълно самостоятелен!

Назад по линията!

— Пристигнахме — започнах — в 1659 година преди настоящето, която ви е по-привична като 400 година. Избрах я, защото е типична за ранния период на Византия. На власт е император Аркадий. Спомняте си от Истанбул в текущото време, че ето тук би трябвало да се намира „Света София“, а ей там — джамията „Султан Ахмед“. Е, разбира се, султан Ахмед и неговата джамия все още са на около десетина столетия в бъдещето, а църквата зад нас е първата „Света София“, построена четирийсет години по-рано, когато градът тепърва навлизал в младостта си. След четири години ще бъде опожарена по време на бунт. Ще бъде причинен от решението на Аркадий да прати в изгнание епископ Йоан Хризостомос, който отправял нападки срещу Евдокия, съпругата на императора. Да влезем. Виждате, че стените са зидани с камъни, но покривът е дървен…

Моята група се състоеше от строителен предприемач в щата Охайо, жена му, тяхната недодялана дъщеря и съпруга й, с нас бяха и психиатър от Сицилия и кривокраката му временна съпруга. Типично сборище на преуспели граждани. В църквата не биха могли да различат неф от нартика, но аз им я показах със замах, после ги запознах набързо с Константинопол по времето на Аркадий, за да имат с какво да сравняват видяното в по-късни епохи. Два часа по-късно скочихме напред по линията в 408 година и аз отново гледах празненствата по случай кръщенето на малкия Теодосий.

Открих себе си от другата страна на улицата, застанал до Капистрано. Не махнах с ръка. Другото ми „аз“ не показа с нищо, че съм забелязан. Питах се дали сегашното ми „аз“ беше тук и предишния път, когато дойдох с Капистрано. Главоблъсканиците в парадокса на натрупването ме потискаха и се постарах да ги пропъдя от ума си.

— Виждате развалините на старата „Света София“ — казах на туристите. — Ще бъде съградена наново под покровителството на това бебе — бъдещия Теодосий II, и ще бъде отворена за богомолци на 10 октомври 445 година…

Скочихме напред по линията в 445-а и присъствахме на церемонията по освещаването на църквата.

Сред куриерите има две противоположни мнения по въпроса как е най-добре да проведеш екскурзия в миналото. Методът на Капистрано показва четири-пет основни събития и оставя на туристите много време за кръчми, странноприемници, затънтени улички и пазари — бавно, спокойно придвижване, за да попият на воля духа на всяка епоха. Методът на Метаксас създава сложна мозайка от случки, като включва същите важни събития, а заедно с тях още двайсет, трийсет, дори четирийсет по-дребни — половин час тук, два часа там. Вече имах опит и с двата и предпочитах метода на Метаксас. Онзи, който изучава сериозно Византия, търси задълбоченост, не размах. Тези хора обаче не се стремяха да научат нещо задълбочено. За тях беше по-добре да им представяме Византия като същинско карнавално шествие, да ги подмятаме задъхани из епохите, да им показваме бунтове и коронации, състезания с колесници, издигане и сгромолясване на паметници и владетели.

Затова местех моята група ту в една година, ту в друга, като подражавах на моя идол Метаксас. Отделих цял ден за пребиваването им в ранната Византия, както би постъпил и Капистрано, но в този ден вместих шест скока. Завършихме усилния ден в 537 година — в града, който Юстиниан бе построил върху овъглените останки на унищожения от буйството на Сините и Зелените.

— Пренесохме се в 27 декември — обясних. — Днес Юстиниан ще участва в освещаването на новата „Света София“. Виждате колко по-голяма е катедралата в сравнение с предшественичките си — великанско здание, едно от чудесата на света. Юстиниан е вложил в построяването й средства, които в наше време биха се равнявали на милиарди долари.

— Тази ли съществува и в сегашния Истанбул? — усъмни се зетят на предприемача.

— Да, в основните си черти. Няма ги минаретата — мюсюлманите са ги пристроили, разбира се, когато превърнали църквата в джамия. Готическите контрафорси също още не са изградени. Освен това големият купол в момента не е онзи, който сте свикнали да виждате. Този тук е малко по-плосък и по-широк. Ще се окаже, че архитектът го е изчислил неправилно и половината купол ще се срути през 558 година, след като земетресения отслабят сводовете. Ще станете свидетели на това утре. Погледнете — идва Юстиниан.

Малко по-рано им бях показал изтормозения Юстиниан през 532, който опитваше да се справи някак с бунтовете. Императорът, който се появи пред нас в колесница, теглена от четири грамадни черни коня, изглеждаше остарял с доста повече от пет години, напълнял и още по-червендалест, но и несравнимо по-уверен в себе си — въплъщение на повелител. Имаше защо, щом бе надделял над страшното предизвикателство към властта му и бе превърнал съсипания град в нещо толкова величествено, че нямаше равен на себе си.

Сановници и придворни стояха отпред от двете страни. Ние оставахме настрана почтително сред простолюдието. Свещенослужители, дякони и псалти в скъпите си одежди чакаха императорското шествие. Псалми в старинни ладове се разнасяха под небето. Патриарх Менос се появи пред колосалната имперска порта на катедралата. Юстиниан стъпи на земята. Императорът и патриархът влязоха рамо до рамо в сградата, сановниците вървяха подире им.

— Според една хроника от десети век — обадих се аз — Юстиниан бил завладян от чувствата си, когато влязъл в новата „Света София“. Втурнал се към апсидата и отправил слова на благодарност към Господ, който позволил сътворяването на такова здание, после се провикнал: „О, Соломоне, надминах те!“ В службата на времето смятаме, че за посетителите на епохата ще бъде интересно да чуят прословутото възклицание, затова още преди години сме скрили „ушенце“ до олтара. Нося усилвател, който ще ни предаде думите на Юстиниан, щом доближи апсидата. Слушайте.

Включих усилвателя. В този миг незнайно колко куриери из тълпата наоколо правеха същото. Ще настъпи и време, когато ще се струпаме толкова много пришълци в миналото, че гласът на Юстиниан, усилен от хиляди миниатюрни устройства, ще загърми страховито навсякъде в града.

— От усилвателя в дланта ми ехтяха стъпки, които спряха внезапно. И думите на Юстиниан стигнаха до нас — първото му възклицание, откакто бе влязъл в този безсмъртен архитектурен шедьовър.

Прегракнал от ярост, императорът изрева:

— Я погледни нагоре, гъзолюбив тъпако! Намери ми майкоебеца, който е оставил онова скеле под купола! Искам ташаците му в алабастрова ваза още преди богослужението!

Аз се обърнах към моите шестима туристи.

— С началото на пътешествията във времето фактите ни принудиха да преразгледаме много от най-вдъхновяващите исторически случки.

32.

През нощта, докато моите уморени туристи спяха, аз се изсулих, за да извърша малко лични проучвания.

Това беше грубо нарушение на правилата. От куриера се изисква да бъде до клиентите си през цялото време, в случай че нещо ги застраши внезапно. В края на краищата туристите не знаят как да задействат таймерите и само куриерът би могъл да им помогне да се спасят.

Въпреки това аз се прехвърлих шест века напред по линията и посетих епохата на моя преуспяващ прародител Никифор Дука.

Проявих наглостта си още в първата самостоятелна задача, но всъщност не си позволих особено големи рискове.

Метаксас ми бе обяснил безопасния начин да се впускам в такива странични начинания — трябваше да наглася таймера си много грижливо, за да остана далеч от туристите най-много минута. Аз скочих от 27 декември 537 година, 23 часа и 45 минути. Можех да се пренеса назад или напред по линията и да прекарам там часове, дни, седмици или месеци. А щом привърша с личните си дела, оставаше само таймерът да ме върне в 27 декември 537 година, 23 часа и 46 минути. От гледна точка на спящите туристи отсъствието ми щеше да продължи шейсет секунди.

То се знае, завръщане в 23 часа и 44 минути нямаше да е особено сполучлив ход. В една и съща стая бих присъствал в два екземпляра, а това поражда парадокса на удвояването, разновидност на парадокса на натрупването. Несъмнено бих си навлякъл порицание, ако не и нещо по-лошо от времевия патрул, ако научеха. Затова точните сметки са задължителни.

Има още проблеми — например изборът на място за прехвърлянето. Странноприемницата, където бях настанил групата си през 537 година, нямаше как да се запази до 1175 година, към която се отправях. Не можех да се прехвърля слепешком от стаята, защото бих могъл да се появя на съвсем нежелано за мен място, построено по-късно — да речем, тъмница.

По-безопасно е да изляза на улицата и скоча оттам и на отиване, и на връщане. Така обаче се откъсвам от туристите за повече от минута — слизам по стълбата, намирам тихо и скрито кътче за скока й така нататък. И ако някой патрулен дойде на поредната си проверка и попита защо, дяволите ме взели, съм на улицата, а не с клиентите, ще загазя.

Въпреки това се прехвърлих напред по линията и ми се размина безнаказано.

Дотогава не бях идвал в 1175 година. Може би последната истински хубава година на Византия…

Струваше ми се, че над Константинопол е надвиснало предчувствие за беда. Дори облаците изглеждаха зловещи.

Субективни щуротии. Когато можеш да се движиш на воля напред-назад по линията, това изкривява представите ти. Аз знаех какво предстои за тези хора, а те — не. Византия през 1175 година беше наперена и оптимистично настроена. Черните знамения съществуваха единствено във въображението ми.

На трона беше Мануил I Комнин — свестен човек, чието дълго, славно царуване клонеше към края си. Нещастията вече го дебнеха. Императорите от династията Комнин бяха прекарали целия дванайсети век в битки, за да си върнат Мала Азия, завладяна от турците през предишното столетие. Аз знаех, че през следващата 1176 година Мануил ще загуби цялата азиатска част от империята си за един ден в сражението при Мириокефалон. И след това за Византия предстои само упадък. Но Мануил още не знаеше това. Никой тук не знаеше. Освен мен.

Тръгнах към Златния рог. През този период средище беше не районът на „Света София“, Хиподрума и Августеума, а кварталът Влахерна, североизточната част на града, в чийто край се срещаха крепостните стени. В края на единайсети век император Алексий I бе преместил двора тук по своя прищявка, изоставяйки бъркотията на Големия дворец. Сега неговият внук Мануил властваше тук в блясъка на славата си, а големите феодални родове бяха построили свои дворци наблизо покрай Златния рог.

Един от най-прекрасните мраморни палати принадлежеше на Никифор Дука, моя далечен прадядо.

Половината утро щъках около двореца и се опиянявах от великолепието му. Малко преди пладне портата се отвори и видях самия Никифор да се появява в колесница за обедната си разходка. Той беше внушителен мъж с дълга, сложно сплетена черна брада и натруфена, обшита със злато роба. На гърдите си носеше златен кръст, инкрустиран с огромни скъпоценни камъни, по ръцете му искряха пръстени. Пред портата се бе събрала тълпа да гледа как благородният Никифор излиза от двореца.

На минаване той хвърли щедро шепа монети на гъмжилото. Улових една — тънко, невзрачно кръгче, сечено по времето на Алексий I, очукано на много места. Комнините бяха започнали да обезценяват парите безобразно. Все пак не е зле, ако можеш да ръсиш на зяпачите дори монети с доста малко злато в тях.

До ден-днешен си пазя този протъркан и някак мазен на вид византин. Смятам го за свое наследство от онзи прадядо.

Колесницата на Никифор отпраши към императорския дворец. Мръсен старец до мен въздъхна, прекръсти се многократно и смънка:

— Спасителят да благослови Никифор! Какъв чудесен човек!

Старецът се бе лишил от целия си нос, както и от лявата си ръка до китката. В този късен период благите византийци бяха решили да осакатяват за някои дребни престъпления. Все пак беше някакъв напредък, защото съгласно законите на Юстиниан и в тези случаи се полагаше смъртно наказание. По-добре да загубиш око, езика или носа, отколкото живота си.

— Двайсет години служих на Никифор Дука! — не млъкваше старецът. — Най-хубавите години в живота ми.

— А защо напусна? — попитах го.

Той вдигна чуканчето на лявата си ръка.

— Хванаха ме да крада книги. Аз бях писар и копнеех да имам някои от книгите, които преписвах. Никифор имаше толкова много! Нямаше да му липсват пет-шест от тях! Но ме разкриха и загубих не само ръката си, но и службата, още преди десет години.

— Ами носът ти?

— В онази сурова зима преди шест години откраднах каче с осолена риба. Не ме бива за крадец, все ме хващат.

— И как се прехранваш?

Той се усмихна.

— От милосърдието на околните. И с просия. Би ли дал сребърна нумизма на един нещастен старец?

Огледах монетите, които имах. За съжаление всички сребърни бяха от пети и шести век, излезли от обръщение твърде отдавна. Ако старецът се опиташе да си купи нещо с такава монета, щяха да го обвинят, че е ограбил някой колекционер сред аристократите. Вероятно биха му отсекли и другата ръка. Затова сложих на дланта му чудесен златен византин от началото на единайсети век. Той се облещи към монетата.

— Твой съм с цялата си душа, благороднико! — възкликна той.

— Щом е тъй, ела е мен в най-близката кръчма и ми отговори на няколко въпроса.

— С радост! С радост!

Поръчах вино за двама ни и изстисках от него всичко, което знаеше за родословието на Дука. Не понасях лесно гледката на обезобразеното лице срещу мен и докато си приказвахме, все се вторачвах в рамото му, но той като че беше свикнал с това. Знаеше всичко, което аз исках да науча, защото едно от задълженията му при Дука било да преписва семейните архиви.

Каза ми, че Никифор е на четирийсет и пет, защото е роден през 1130 година. Негова съпруга е Зоя Катакалон и имат седем деца: Симеон, Йоан, Лъв, Василий, Елена, Теодосия и Зоя. Никифор бил най-големият син на Никетас Дука, роден през 1106 година, чиято съпруга пък била Ирина Керулариус, за която се венчал през 1129 година. Никетас и Ирина имали още пет деца: Михаил, Исак, Йоан, Роман и Ана. Баща на Никетас бил Лъв Дука, роден през 1070 година, който се оженил за Пулхерия Ботаниатес през 1100 година, другите им деца били Симеон, Йоан, Александър…

Изброяването продължаваше и бележеше присъствието на рода Дука в отминалите поколения на Византия — десети век, после девети, осми… Имената ставаха по-несигурни, появяваха се пропуски в архивите, старецът се мръщеше, запъваше се, молеше да го извиня, че сведенията са толкова оскъдни. Два-три пъти опитах да го спра, но той не желаеше да млъкне и накрая завърши с някой си Тиберий Дука през седми век, за чието съществуване призна, че може и да е било легенда.

— Сам разбираш, че това е само потеклото на Никифор Дука — натърти той. — Имперският род е съвсем друго разклонение, което мога да проследя за тебе в миналото от Комнините до император Константин X и неговите предшественици, които…

Към онези Дука бях равнодушен, макар че и те бяха далечни мои сродници. Ако исках да науча родословието на императорите от рода Дука, можех да прочета на спокойствие трудовете на историци. Интересуваше ме само моят, по-скромен дял, отделил се от родословното дърво на императорите. Благодарение на обезобразения бивш писар научих за още три века от историята на Дука, от които произхождаше Никифор. Знаех и какво ще последва — от сина му Симеон, озовал се в Албания, до Мануил Дука от Аргирокастро, чиято най-голяма дъщеря се омъжила за Николай Маркезинис, нататък беше родовата линия на Маркезинис, Докато една от дъщерите им се омъжила за син на рода Пасилидис и родила моя достоен дядо Константин, чиято дъщеря Диана пък се омъжила за Джъдсън Даниъл Елиът Втори и дарила света с моята забележителна особа.

— Това е за старанието ти — казах и дадох на опърпания старец още една златна монета.

Измъкнах се от кръчмата, докато той още фъфлеше зашеметен благодарността си.

Знаех си, че Метаксас ще се гордее с мен. Може би дори ще завижда мъничко — толкова набързо съставих родословно дърво, простряло се през повече векове и от неговото, което стигаше до десети век. А моето (макар и малко недоказано) — до седми. Е, да, той имаше списък със стотици свои предтечи, аз научих подробности само за десетки от моите, но Метаксас бе започнал години преди мен.

Настроих внимателно своя таймер и скочих обратно в 27 декември 637 година. Тъмната улица беше безлюдна. Влязох припряно в странноприемницата. По-малко от три минути се бяха изнизали от моето изчезване, въпреки че прекарах осем часа напред по линията в 1175 година. Моите туристи спяха дълбоко. Всичко беше наред.

Аз бях доволен от себе си. Запалих свещ и си записах каквото знаех за родословието на Дука върху парче стар пергамент. Нямах намерение да правя нищо с това родословно дърво. Не търсех прародител, когото да убия, както си бе наумил Капистрано, нито прародителки за съблазняване, както постъпваше Метаксас. Само исках да се понаслаждавам на факта, че сред моите предшественици има Дука. Някои хора не могат да се похвалят с каквото и да било родословие.

33.

Не мисля, че можех да се меря с Метаксас като куриер, но нарисувах за моите хора съвсем сносна картина на Византия. Свърших страхотна работа като за пръв опит.

Минахме на скокове през всички върхови моменти и някои от паденията. Показах им кръщенето на Константин Лайното, унищожаването на иконите по волята на Лъв III, нашествието на българите през 813 година, дърветата от позлатен бронз в Магнаурската школа на Теофил, гуляите на Михаил Пияницата, пристигането на първите кръстоносци през 1096–1097 година, несравнимо по-унищожителната поява на участниците в Четвъртия кръстоносен поход през 1204 година, успешния опит на византийците да си върнат града през 1261 година и коронясването на Михаил VIII. Накратко — всичко, което си струваше да видят.

И моите хора се захласваха. Подобно на повечето туристи в миналото, те много си падаха по бунтовете, въстанията, размириците, обсадите, масовите кланета, нашествията и пожарите.

— Кога ще ни покажеш как нахлуват турците? — честичко питаше предприемачът от Охайо. — Искам да видя как проклетите турци опустошават това място!

— Напредваме натам — уверявах го.

Първо им представих Византия в нейния залез при династията Палеолог.

— Империята е загубила повечето си земи — обясних, когато се преместихме напред по линията в 1275 година. — Сега византийците мислят и строят в смален мащаб. Ценят над всичко интимността. Ето я малката църква „Света Мария Монголска“. Построена е в чест на извънбрачна дъщеря на Михаил VIII, която за малко е била съпруга на монголски хан. Долавяте ли очарованието й, простотата?

Пренесохме се още по-напред в 1330 година, за да надникнем в църквата „Христос Спасител“. Туристите вече я познаваха от Истанбул в текущото време под турското й име — „Карийе Джамии“. Видяха я каквато е била преди, с всичките й смайващи мозайки, свежи и нови.

— Погледнете там — сочех им. — Ето я Мария, която се омъжила за монголец. Още можете да я видите и в текущото време. А тази — ранните години и чудесата в живота на Христос — я няма в наши дни, но сега се убеждавате, че е била превъзходна.

Куко-докторът от Сицилия си направи пълен холографски запис на църквата. Носеше камерата в шепа. Службата на времето допуска това устройство в миналото, защото никой не би го забелязал, нито пък би проумял за какво се използва. Неговата кривокрака временна съжителка се тътреше край стените и ахкаше неспирно. Онези от Охайо май скучаеха, както и очаквах. Все едно. Ако беше нужно, щях да им натикам малко култура насила в гърлата.

— Кога ще гледаме турците? — питаха нетърпеливо. Подминахме епидемията на „черна смърт“ от 1347–1348 година.

— Не мога да ви заведа там — отсякох пред сърдитите туристи. — Трябва да се запишете на специална екскурзия из чумните епидемии, ако искате да присъствате на тях.

Зетят от Охайо изсумтя:

— Ваксинирани сме, както се полага.

— Но петте милиарда в нашето текущо време не са защитени — напомних аз. — Можете да пренесете заразата и да развихрите световна епидемия. И тогава ще бъдем принудени да заличим цялата ви екскурзия от потока на времето, за да не допуснем това бедствие. Не бихте искали, нали?

Зяпаха ме неразбиращо.

— Вижте какво, щях да ви заведа, ако можех. Но ми е забранено по закон. Никой не може да влезе в години на чума без специално разрешение, каквото аз нямам.

Поведох ги към 1385 година — в залиняващия Константинопол с все по-малкото жители зад могъщите му стени. Цели квартали бяха изоставени, много църкви се рушаха полека. Турците опустошаваха околните земи. Качих моите хора на крепостната стена зад Влахерна и им посочих конници на турския султан, обикалящи наблизо. Приятелчето от Охайо размаха юмрук към тях.

— Мръсни варвари! Боклуци!

Стигнахме и до 1398 година. Показах им Анадоллу Хисар — крепостта на султан Баязид на азиатския бряг на Босфора. Лятната мараня замазваше малко гледката, затова прескочихме в есента и пак се взряхме. Подавахме си скришом два малки бинокъла. Доближиха ни двама престарели византийски монаси, зърнаха биноклите, преди да ги прибера, и поискаха да им кажем през какво гледаме.

— Помага на очите — отвърнах и се изнесохме оттам набързо.

В лятото на 1422 година наблюдавахме как армията на султан Мурад II млати здраво по крепостните стени. Двайсетина хиляди турци изгориха селата и нивите около Константинопол, изтребиха жителите, изкорениха лозята и маслиновите дръвчета, а сега напираха да влязат в града. Избутваха обсадни машини към стените, блъскаха с тарани по портите, мятаха грамадни камъни с огромни катапулти, изобщо забавляваха се с цялата тежка артилерия на онова време. Промъкнах се с туристите чак до битката, за да се насладят на зрелището.

Стандартният похват е групата да се маскира като поклонници — те могат да се врат навсякъде. Раздадох кръстове и икони, накарах всички да си придадат отнесено изражение и ги поведох с песен на уста. Разбира се, нямаше как да ги науча на византийски псалми, затова им казах да мрънкат каквото им хрумне, стига да звучи тържествено и набожно. Семействата от Охайо тутакси подхванаха химна на Щатите и го повтаряха неуморно, психиатърът и приятелката му се развличаха с арии от опери на Верди и Пучини. Защитниците на града прекъсваха за малко заниманията си, за да ни махнат с ръка и да ни поздравят. Ние също ги поздравявахме и прекръствахме.

— Ами ако ни убият? — поколеба се зетят от Охайо.

— Не може да се случи. Не и окончателно. Ако случайно ви улучат, ще повикам времевия патрул и те ще ви измъкнат оттук пет минути предварително.

Той ме гледаше с недоумение.

Византийците се сражаваха настървено, за да отблъснат турците. Мятаха по тях „гръцки огън“ и врящо масло, отсичаха всяка глава, която се подаде над стената, понасяха ударите на обсадните машини. И въпреки това изглеждаше неминуемо градът да падне до залез. Здрачаваше се.

— Сега внимавайте — дадох знак на туристите.

На няколко места около крепостните стени лумнаха огньове. Турците сами подпалваха обсадните машини и се оттегляха!

— Защо? — питаха ме моите хора. — Само след час градът щеше да бъде техен.

— Византийски историци ще напишат по-късно, че се случило чудо. Появила се Дева Мария във виолетова мантия сред ослепително сияние и обиколила стените. Турците избягали в ужас.

— Къде? — озърташе се зетят. — Не видях никакво чудо. Не видях никаква Дева Мария!

— Дали да не се върнем половин час назад и да погледнем пак? — колебливо предложи жена му.

Обясних им, че всъщност никой не е виждал Дева Мария на укрепленията. При султан Мурад пристигнали вестоносци с новината за въстание срещу него в Мала Азия. Поради опасението да не бъде откъснат от владенията си и обсаден на свой ред в Константинопол, ако го превземе, той се отказал веднага от нападението и потеглил да се разправи с бунтовниците на изток. На хората от Охайо им личеше, че са разочаровани. Май наистина искаха да видят Дева Мария.

— Видяхме я на екскурзията миналата година — промърмори зетят.

— Тогава беше друго — поправи го жена му. — Онази беше истинската, не някакво си чудо!

Настроих таймерите и продължихме напред по линията.

Утрото на 5 април 1453 година. Чакахме изгрева върху крепостната стена.

— Градът вече е обграден напълно — започнах аз. — Султан Мехмед Завоевателя е построил крепостта Румели Хисар на европейския бряг на Босфора. Турците затягат обръча. Елате да видите и да чуете.

Слънцето се издигна в небето. Надникнахме от стената и ни оглуши мощен вопъл.

— Отвъд Златния рог са палатките на турската армия, която наброява двеста хиляди души. В Босфора има четиристотин деветдесет и три турски кораба. Византийските бранители на града са осем хиляди и имат петнайсет кораба. Християнска Европа не се притече на помощ на християнска Византия, дойдоха само седемстотин генуезки войници и моряци под командването на Джовани Джустиниани. — Никой от туристите не се сети за приликата с името на Юстиниан, не чу ехото от далечното минало. — Византия ще бъде хвърлена на вълците. Чуйте рева на турците!

Прочутата верига беше опъната през Златния рог и закрепена от двете страни — огромни дънери, съединени с железни куки, препречваха достъпа на нашествениците към пристанището. Вече бе разкъсана веднъж — през 1204 година. Сега беше по-яка.

Скочихме напред в 9 април и наблюдавахме как турците се промъкват все по-близо до стените. Прехвърлихме се в 12 април и гледахме как огромното турско оръдие започна да бълва огън. Християнският продажник Урбан от Унгария го бе направил за турците. Сто волски впряга го изтеглиха към града. Дулото, широко три стъпки, изстрелваше гранитни гюлета по седемстотин килограма всяко. Видяхме огнена струя, кълбо дим, после чудовищна каменна топка се издигна мудно и се заби в стената в облак прахоляк. Ударът беше с такава мощ, че тръпката бе усетена в целия град. Ушите ни звъняха от взрива.

— Могат да стрелят с оръдието само по седем пъти на ден — казах на туристите. — Зареждането е бавно. Сега вижте това.

Още седмица напред по линията. Нашественици се бяха скупчили около великанското оръдие и го подготвяха за изстрел. Запалиха фитила и то се пръсна с потресаващ изблик на пламъци, грамадни парчета от дулото разкъсваха турците. Навсякъде се въргаляха трупове. Византийците нададоха радостни крясъци, от стените.

— Сред мъртъвците е и Урбан — вметнах аз. — Но турците скоро ще направят ново оръдие.

Вечерта турците напираха към стените, а ние пеехме „Прекрасната Америка“ и арии от „Отело“, докато гледахме как храбрите генуезци на Джовани Джустиниани ги отблъскват. Над главите ни свистяха стрели. Малцина от византийците стреляха с трудни за боравене и неточни пушки.

Показах последните дни на обсадата толкова виртуозно, че самият аз се просълзих. Представих на моите хора морски битки, ръкопашни схватки по крепостните стени, молебени в „Света София“. Дадох им възможност да видят как турците хитроумно издърпаха корабите си върху дървени трупи от Босфора в Златния рог, за да заобиколят веригата. Направих ги свидетели на ужаса на византийците, когато утрото на 23 април разкри пред погледите им седемдесет и два турски кораба, пуснали котва в пристанището, а след това и зрители на доблестната победа на генуезците над тези кораби.

Скачахме, виждахме стените да се ронят, но да устояват, виждахме упорството на защитниците да крепне, а решимостта на нападателите да чезне. През нощта на 28 май отидохме в „Света София“ на последното християнско богослужение, което щеше да бъде извършено там. Човек можеше да се заблуди, че целият град се е събрал в катедралата — император Константин XI и свитата му, просяци и джебчии, търговци, сводници, католици от Генуа и Венеция, войници и моряци, князе и попове, а също и тълпа преоблечени гости от бъдещето, може би повече от всички други накуп. Слушахме звъна на камбаните и унилото „Кирие“ на свещениците, коленичихме и мнозина, дори някои пътешественици във времето, плакаха за Византия. Когато литургията завърши, повечето свещи бяха угасени и прекрасните мозайки и фрески потънаха в сенките.

После настъпи 29 май — последният ден на един свят.

В два часа през нощта турците настъпиха към портата „Свети Роман“. Джустиниани беше ранен. Битката беше страшна и по неволя държах туристите встрани от нея. Ритмичното „Аллах! Аллах!“ набираше мощ, докато врявата запълни цялата вселена, бранителите се уплашиха и побягнаха, а турците нахълтаха в града.

— Всичко свърши — казах аз. — Император Константин загива в сраженията. Хиляди бягат от града, други хиляди търсят убежище зад залостените порти на „Света София“. Гледайте, гледайте — грабежите, кланетата!

Скачахме трескаво, изчезвахме и изниквахме, за да не ни прегазят конници, препускащи весело по улиците. Нищо чудно да сме стреснали мнозина турци, но в това безумие вълшебното изчезване на групичка поклонници едва ли ги е развълнувало особено. Избрах за завършек 30 май — султан Мехмед влезе победоносно в древния Византион, придружен от везири, паши и еничари.

— Спира пред „Света София“ — шепнех на туристите. — Взема шепа пръст и я посипва на чалмата си в знак на смирение пред Аллах, удостоил го с такава велика победа. Сега влиза. Не е безопасно да го последваме. Вътре ще завари турчин, който разбива с кирка мозаечния под, и ще сметне постъпката му за богохулство. Султанът ще зашлеви този мъж и ще му забрани да съсипва катедралата. „Света София“ ще бъде превърната в джамията „Ая София“. Вече няма Византия. Да тръгваме напред по линията.

Замаяни от видяното, шестимата чакаха да настроя таймерите им. Дадох сигнала и ние се върнахме в 2059 година.

Малко по-късно в службата на времето предприемачът от Охайо дойде при мен. Изпружи палец нагоре във вулгарния жест на човек, предлагащ бакшиш.

— Синко, само искам да ти кажа, че тази екскурзия си беше трепач! Я ела при терминала, та да притисна този палец към сензора и да покажа колко съм ти благодарен.

— Съжалявам — отговорих, — но ни е забранено да приемаме парични подаръци.

— Остави ги тези глупости, синко. Ще си представим, че си се разсеял, докато съм ти превеждал малко парици в сметката, бива ли? Хайде да речем, че ти нищичко не знаеш за това.

— Не мога да попреча на прехвърляне на сума, за която не знам — вдигнах рамене.

— А така. Проклет да съм, ама страхотно шоу беше, когато онези турци влязоха в града! Страхотно шоу!

Когато получих извлечението от сметката си следващия месец, аз научих, че палецът на предприемача е добавил цяла хилядарка към моите пари. Не докладвах на началниците си. Според мен си заслужавах бакшиша, каквото ще да гласяха правилата.

34.

Реших, че съм заслужил и правото да прекарам почивката си във вилата на Метаксас в 1105 година. Вече не бях досадник, облизващ се чирак, а пълноправен член на братството на времевите куриери. И то сред най-добрите в занаята според собственото ми мнение. Не виждах причини да се опасявам, че няма да бъда добре дошъл при Метаксас.

Проверих графика — и той като мен току-що се бе върнал от екскурзия. Значи е във вилата си. Взех си нов комплект византийски дрехи, поисках пълна кесия със златни византини и се приготвих за скок в 1105 година.

Спомних си обаче за парадокса на едновременността.

Не знаех точно кога през 1105-а е подходящо да се появя. А трябваше да се съобразявам и с текущото му време там. За мен в момента беше ноември 2059 година. Метаксас се бе прехвърлил наскоро в някакъв отрязък от 1105 година, който за него съответстваше на ноември 2059-а. Да речем, че това е юли 1105-а. Ако скоча в март 1105-а, намиращият се в онзи отрязък Метаксас изобщо не би ме познавал. За него щях да бъда неканен простак. Ако пък му се изтреса през юли, ще бъда недоказалият се новак. Попадна ли в октомври, ще срещна Метаксас, който е с три месеца пред мен в текущото време и познава собственото ми бъдеще. Нямах никакво желание да изпитам прелестите на парадокса — опасно и малко плашещо е да се натъкнеш на човек, живял в период, до който ти още не си стигнал.

Нуждаех се от помощ.

Отидох при Спирос Протопополос.

— Метаксас ме покани да му гостувам през почивката, но не знам в коя точка да го потърся.

— Защо мислиш, че аз знам? — предпазливо смънка Протопополос. — Не споделя с мен.

— Предположих, че ти е оставил нещо като таблица за съответствието на текущото му време тук и там.

— Какви ги плещиш, по дяволите?

Запитах се дали не допускам някакъв непоправим гаф, но упорствах докрай. Намигнах и подчертах:

— Ти знаеш къде е Метаксас сега. Може би знаеш и кога. Стига де, Прото. И аз съм посветен в тайната. Няма нужда да увърташ.

Той отиде в съседната стая да се допита до Пластирас и Хершел. Те сигурно го успокоиха, защото Протопополос се върна и прошепна на ухото ми:

— 17 август 1105 година. Поздрави го от мен.

Благодарих и излязох.

Метаксас живееше в предградията, извън крепостните стени на Константинопол. Земята беше евтина там в началото на дванайсети век заради злощастия като нахлуването на грабещите всичко по пътя си печенеги през 1090 година и преминалата през империята разпасана сган на кръстоносците шест години по-късно. Земевладелците извън града бяха пострадали зле. Много имения се разпродаваха. Метаксас бе купил своето през 1095 година, когато хората още се опомняха от щетите, нанесени им от печенегите, а вече чуваха за новата опасност, доближаваща земите им.

Но той е имал огромно предимство пред продавачите — проверил е напред по линията и е знаел за спокойния период, предстоящ под властта на Алексий I Комнин. Вилата му нямаше да пострада от никакви беди през целия дванайсети век.

Отидох в старата част на Истанбул, хванах такси до останките на крепостната стена и продължих пет километра нататък. Вярно, в текущото време това не беше селска област, а проснал се нашироко сив придатък на съвременния град.

Когато пресметнах, че съм се отдалечил достатъчно, притиснах палец към сензора и освободих таксито. Застанах на тротоара и обмислих още веднъж скока. Някакви хлапета ме видяха във византийските ми дрехи и дойдоха да позяпат. Знаеха, че ще скоча в миналото. Подвикваха ми оживено на турски, може би молеха да ги взема със себе си.

Едно момче с вид на мърляво ангелче ми каза на разбираем френски:

— Дано ти отсекат главата.

Децата са толкова мило откровени, нали? И във всички епохи са очарователно зли.

Настроих таймера, показах среден пръст на малкия доброжелател и се пренесох назад по линията.

Сивкавите сгради изчезнаха. От мрачния ноември попаднах в слънчевото сияние на август. Изведнъж вдишах чист, благоуханен въздух. Стоях до широк калдъръмен път между ширнали се ливади. Скромна колесница с два коня изчатка към мен и спря.

Строен младеж в прости селски дрехи сведе почтително глава.

— Почитаеми господине, Метаксас ме изпрати да ви закарам при него.

— Но… той не ме очакваше…

Затворих си устата припряно, за да не изтърся нещо неуместно. Очевидно Метаксас ме очакваше. Да не би все пак да се бях напъхал в парадокса на едновременността?

Свих рамене и се качих в колесницата.

Потеглихме на запад и по едно време кочияшът кимна към заемащите много декари лозя вляво от пътя й смокиновата градина вдясно.

— Всичко това принадлежи на Метаксас — осведоми ме гордо. — Идвали ли сте тук преди?

— Никога.

— Моят господар е велик човек. Той е приятел на бедните и съратник на знатните. Всички го почитат. Самият император Алексий беше тук миналия месец.

Тръпки ме побиха, щом чух това. Достатъчно зле беше, че Метаксас има друг живот десет века назад по линията, но какво биха казали патрулните за навика му да се сдушава с императори? Не се съмнявах, че дава съвети и променя бъдещето, защото знае какво предстои. Той направо се бетонираше незаличимо в историческата матрица на епохата като ценен сподвижник на владетеля! Едва ли имаше кой да се мери с него по дързост…

След смокините и лозята се ширнаха житни ниви.

— И това принадлежи на Метаксас — осведоми ме кочияшът.

Бях си представял как Метаксас живее в уютна малка вила с десетина-двайсет декара земя — градина отпред, може би малко зеленчуци отзад… Не подозирах, че ще се окаже едър земевладелец.

Минахме покрай пасящ добитък и мелница, задвижвана от тътрещи се в кръг волове, имаше и езерце, несъмнено пълно с риба. Накрая стигнахме до две редици кипариси, засенчили отклонение от пътя. Завихме и не след дълго пред нас се откри великолепна вила, а пред входа ни чакаше Метаксас в премяна, подходяща за сподвижник на император.

— Джъд! — извика той и се прегърнахме. — Приятелю! Братко! Джъд, разказаха ми за твоята екскурзия! Прекрасно! Туристите не спирали да те хвалят!

— Кой ти каза?

— Колетис и Папас. Тук са. Влез де, влез! Вино за моя гост! И нова роба за него! Влизай, Джъд, влизай!

35.

Вилата беше построена в класически стил, с атриум и перистил, с огромен централен двор, колонади, мозаечни подове, стенописи, просторна приемна, декоративно басейнче, специална зала със скулптури и облицована с мрамор баня. Робини ме поведоха почтително, но настойчиво към банята и Метаксас подвикна, че ще се видим по-късно.

Отнасяха се с мен като с царска особа.

Три тъмнокоси робини (научих от Метаксас, че били персийки) се погрижиха за мен в банята. Носеха само препаски, аз нямах и това по тялото си, защото ми смъкнаха дрехите с кискане и побутване с гърди, и се заеха да ме търкат и сапунисват, докато не засиях. Парна баня, гореща вода, студена вода. Накрая ме изсушиха много усърдно и ме нагиздиха в най-елегантната туника, която ще нося някога. После се скриха с поклащане на почти голите си задничета в някакъв подземен проход, а иконом на средна възраст ме заведе в атриума. Там Метаксас ме чакаше с кани студено вино.

— Харесва ли ти?

— Всичко е като насън.

— Ти си в моя сън. Видя ли стопанствата? Жито, маслини, добитък, смокини — всичко имам. Обработват ги арендатори. Всяка година купувам нови земи с печалбите от предишната.

— Невероятно — поклатих глава. — Още по-невероятно е, че оставаш безнаказан.

— Заслужил съм си неприкосновеността — спокойно отвърна Метаксас. — Времевият патрул знае, че не бива да ме тормози.

— Наясно ли са с твоето присъствие тук?

— Според мен — да. Но не ме закачат. Внимавам да не внеса значителни промени в структурата на историята. Не съм злодей. Просто си угаждам.

— Но ти все пак променяш историята! Някой друг е притежавал тези земи в истинската 1105 година.

— Това е истинската 1105 година.

— Говоря за първоначалното време, преди тук да дойдат хора, възползвали се от ефекта на Бенчли. Ти вече си оставил името си в архивите и… Господи! Твоят кочияш те наричаше Метаксас! С това име ли се представяш и тук?

— Темистоклис Метаксас. Защо не? Хубаво гръцко име.

— Да, но… то е навсякъде в документите, в регистрите на бирниците и още къде ли не! Ти несъмнено си променил византийските архиви, стигнали до наши дни, като поставяш името си, където не го е имало преди. Какво си…

— Няма опасност — прекъсна ме Метаксас. — Ако не отнема живот и не създам живот тук, ако не подтикна никого да промени съществено намеренията и решенията си, всичко е наред. Знаеш ли, твърде трудно е да насочиш в друга посока потока на времето. Трябва да направиш нещо наистина решаващо, например да убиеш монарх. С кроткото си присъствие тук аз внасям само дребни изменения, но десетте столетия до нашето настояще ги погасяват. Е, схвана ли?

Вдигнах рамене.

— Кажи ми още нещо. Как научи, че ще дойда?

Той се разсмя.

— Надникнах два дена напред по линията и те видях тук. Затова проверих точно кога ще се появиш и изпратих Николай да те посрещне. Спестих ти дълга разходка, нали?

Естествено… Още не мислех в четири измерения. Нямаше никаква причина Метаксас да не оглежда често непосредственото си бъдеще тук, за да не стане жертва на неприятна изненада в тази понякога непредвидима епоха.

— Да отидем при другите — подкани ме Метаксас.

Изтягаха се на дивани до малкия басейн в двора и дъвчеха късчета печено месо, които робини в прозирни роби пъхаха в устите им. Тук бяха двама от колегите ми — Колетис и Папас, които се наслаждаваха на почивката си. Папас с провисналите мустаци някак успяваше да изглежда натъжен и когато пощипваше закръглено персийско задниче, но Колетис, пълен и шумен, беше в добра форма, пееше и се кикотеше. Трети мъж, когото не познавах, се взираше в рибите, щъкащи из басейна. Макар да носеше роба, типична за дванайсети век, лицето му тутакси издаваше в него мой съвременник. Познах.

— Запознай се с академичен магистър Паул Шпеер — каза ми Метаксас на английски. — Дошъл е по работа. Доктор Шпеер, запознай се с времеви куриер Джъд Елиът.

Докоснахме длани официално. Шпеер беше на около петдесет години, изглеждаше леко съсухрен — блед дребосък с ъгловато лице и нервно шарещи очи.

— За мен е удоволствие — кимна ми той.

— А това е Евдокия — продължи със запознанствата Метаксас.

Разбира се, забелязах я в мига, когато влязох в двора. Слабичко момиче с кестенява коса, със светла кожа, но тъмни очи, на деветнайсет-двайсет години. Цялата беше окичена с бижута и си личеше от пръв поглед, че не е робиня. Дрехата й обаче изглеждаше твърде смела според византийските нрави — състоеше се само от ивици полупрозрачна коприна, омотани два пъти около тялото й. Там, където се опъваше, виждах малки щръкнали гърди, по момчешки тесен ханш, плосък корем и дори смътно прозираше триъгълникът от косми между бедрата й. Предпочитам тъмнокоси и мургави жени с по-пищни извивки, но и тази Евдокия ми се стори особено привлекателна. Тя изглеждаше напрегната като свита пружина, настръхнала от стаена ярост и жар.

Вторачи се в мен с невъзмутимо самочувствие и показа одобрението си, като опря юмруци в хълбоците си и изви гръб. От движението платът прилепна още повече и показа голотата й отдолу доста по-подробно. Усмихна ми се и очите й блеснаха похотливо.

Метаксас пак ми заговори на английски:

— Разказах й за тебе. Тя е моя прапра… и така нататък… баба. Опитай я как е в леглото тази нощ. Върти си задника невероятно!

Евдокия се засмя още по-приветливо. Не знаеше какво ми казва Метаксас, но сигурно се досещаше, че говори за нея. Опитах да не се пуля твърде нахално към достъпните за погледа прелести; Редно ли беше да изчукам прапра… и така нататък… бабата на домакина?

Разголена хубава робиня ми поднесе агнешко с маслини. Преглъщах, без да усещам вкуса. Парфюмът на Евдокия гъделичкаше приятно ноздрите ми.

Метаксас ми даде пълна чаша вино и ме дръпна към германеца.

— Доктор Шпеер е тук с мисията на събирач. Той изучава класическата гръцка драма и издирва загубени пиеси.

Малко оставаше Шпеер да тракне с токове. Долавях, че е от онези тевтонски педанти, които непременно се представят с пълната си академична титла. „Ахтунг! Влиза академичният магистър хер Шпеер!“

— Досега търсенето ми се увенча с успех — сподели той. — Разбира се, тепърва започвам, но във византийските библиотеки вече се сдобих с „Навзикая“ и „Триптолем“ на Софокъл, също с „Андромеда“, „Пелиад“, „Фаетон“ и „Едип“ на Еврипид, както и с почти пълен ръкопис на „Жените от Етна“ на Есхил. Както можете да се убедите, справям се добре.

Не си позволих да му напомня, че времевият патрул гледа крайно неодобрително на спасяването на загубени шедьоври. Във вилата на Метаксас всички бяхме нарушители на правилата, както и съучастници във всякакви времеви престъпления.

— Имате ли намерение да отнесете ръкописите със себе си напред по линията? — попитах го.

— То се знае.

— Но нали не можете да ги публикувате! Какво ще ги правите?

— Ще ти изучавам — заяви академичният магистър Шпеер. — Ще вниквам по-задълбочено в гръцката драма. След време ще поставя всеки ръкопис на такова място, където е много вероятно да бъде открит от археолози. Така светът отново ще притежава тези пиеси. Съвсем дребно нарушение, не сте ли съгласен? Нима трябва да се смятам за зъл човек, защото искам да обогатя оскъдното наследство, останало ни от Софокъл?

Според мен човекът си беше прав.

Отдавна ми се струваше, че е проява на смешна плашливост да обявиш за незаконни експедициите назад по линията, чиято цел е да спасяват унищожени ръкописи или картини. Признавам, че никак не е желателно да пуснеш някого в 1600 година, за да отмъкне „Пиета“ на Микеланджело или „Леда“ на Леонардо. Това си е промяна на миналото и тежко престъпление, защото „Пиета“ и „Леда“ трябва да ги има година след година чак до текущото време, а не да прескочат наведнъж четири века и половина. Но защо да не придобием онези творби, които все още нямаме? Кому ще навредим?

— Абсолютно прав си, доктор Шпеер! — заяви и Колетис. — Да му се не види, нали разрешават на историците да проучват миналото, за да поправят историята как ли не според фактите. И когато представят пред обществото новите си версии, твърде сериозно променят знанията ни!

— Да — присъедини се Папас. — Както се случи например, когато изясниха, че лейди Макбет всъщност е била мила жена, която се е борила напразно да укроти безумните стремежи на своя кръвожаден мъж. Ами разкритията за Мойсей? Или това, което научихме за Ричард III? Или истината за Жана д’Арк? Преправихме и закърпихме историята на милион места, откакто започнаха пътешествията с ефекта на Бенчли, и защо…

— Защо да не запълним и празнотите в историята на литературата? — подхвана Колетис. — Наздраве за доктор Шпеер! Отмъкни всяка проклета пиеса, която докопаш!

— Рисковете са големи — завъртя глава Шпеер. — Ако ме заловят, наказанието ще бъде сурово, вероятно ще бъда изгонен от научна работа. — Каза го така, сякаш по-скоро би се лишил от половите си органи. — Законът е толкова глупав… а онези във времевия патрул са толкова наплашени, все се тревожат и за промените, които носят добро.

За времевия патрул няма добри промени. Те се примиряват с пренаписването на историята, защото в случая са безсилни — действащите закони изрично разрешават тези проучвания. Но същите закони забраняват пренасянето напред по линията на всякакви материални обекти освен онези, които са необходими в работата на Службата на времето. И патрулните прилагат законите строго.

— Ако търсите гръцки пиеси — обадих се аз, — защо не тършувате в Александрийската библиотека? Там ще намерите поне десет пъти повече от малкото, които са били запазени по времето на Византия.

Академичният магистър Шпеер ми се усмихна, все едно бях любознателно, но наивно дете.

— Естествено е Александрийската библиотека — обясни важно — да бъде главната цел на учени като мен. Затова я охранява непрекъснато човек от времевия патрул, представящ се за писар. Както чувам, извършва по няколко ареста всеки месец. Няма да поема такъв риск. Тук — във Византия, целта ми е по-трудно постижима, но и не се набивам на очи чак толкова. Ще продължавам да търся. Все още се надявам да намеря около деветдесет пиеси на Софокъл и поне още толкова на Есхил, както и…

36.

Вечерята беше същинско пиршество. Преяждахме със супи, задушено, с печени патици, риба, свинско, агнешко, аспержи, гъби, ябълки, смокини, артишок, твърдо сварени яйца, сирене, салати и се наливахме с вино. За да бъдем любезни към Евдокия, разговаряхме на гръцки и изобщо не споменавахме пътешествията във времето или неправдите, причинени от времевия патрул.

Когато дойдоха да ни забавляват шутове джуджета, аз помолих Метаксас да се дръпнем встрани от останалите.

— Искам да ти покажа нещо.

Дадох му навития пергамент, на който бях записал родословното си дърво. Той го погледна и свъси вежди.

— Какво е това?

— Моето потекло. Чак до седми век.

— Кога успя да свършиш всичко това? — прихна Метаксас.

— В предишната си почивка.

Разказах му за дядо Пасилидис, Григорий Маркезинис и Никифор Дука.

Метаксас се зачете по-внимателно.

— Дука ли? Как тъй — Дука?!

— Ами аз съм от рода Дука. Онзи писар ми разказа подробностите чак до седми век.

— Невъзможно. Никой не знае кои са били предшествениците на Дука в толкова ранна епоха! Залъгалки.

— Може би тази част не е вярна. Но след 960 година всичко е неоспоримо. Това е моят род. Проследих ги от Византия към Албания и чак до Гърция през двайсети век.

— Истината ли казваш?

— Кълна се!

— Хитър малък минетчия — промълви с одобрение Метаксас. — Научил си толкова много за една почивка. И отгоре на всичко си Дука! — Пак се зачете в списъка. — Никифор Дука, син на Никетас Дука, син на… хм… Лъв Дука! И на Пулхерия Ботаниатес!

— Какво те смущава?

— Познавам ги! — възкликна Метаксас. — Гостували са ми тук, аз съм отсядал при тях. Той е един от богаташите на Византия, не знаеш ли? А жена му Пулхерия… каква красавица… — Пръстите му се впиха в ръката ми. — Наистина ли си готов да се закълнеш, че те са твои прародители?

— Убеден съм.

— Чудесно — въздъхна Метаксас. — Тогава нека ти разкажа за Пулхерия. Тя е на… май на седемнайсет. Лъв се ожени за нея, когато тя още беше дете. Така са свикнали тук. Кръстчето й е ей толкова тънко, затова пък гърдите й стърчат ей толкова, коремът — плосък като дъска, а от очите й направо се сгорещяваш и…

Измъкнах си ръката от хватката му и наврях лицето си в неговото.

— Метаксас, ти да не си…

— … спал с Пулхерия ли? Не, не съм. Бог ми е свидетел, Джъд! Имам си предостатъчно жени тук. Но я помисли — ето го твоя шанс! Мога да те запозная с нея. Идеална за съблазнявано — млада, без деца, прекрасна, скучаеща. Съпругът й е толкова зает да забогатява, че почти не я забелязва… а тя е една от прапрапрабабите ти!

— Това е твое увлечение, не мое — напомних му. — За мен по-скоро е подбуда да не припарвам до нея.

— Не бъди такъв идиот. Всичко ще ти уредя за два-три дни. Запознанство със семейство Дука, преспиване като гост в градската им къща, уговорка с прислужницата й…

— Не — отсякох.

— Не ли?

— Не. Не искам да се забърквам в това.

— Джъд, трудно е да те ощастливи човек. Не искаш да изчукаш императрица Теодора, не искаш да легнеш с Пулхерия Дука… още малко и ще ми кажеш, че не искаш и Евдокия.

— Нямам нищо против чукането с някоя от твоите прародителки — ухилих се аз. — Нямам нищо против дори да надуя корема на Евдокия. Как ще се почувстваш, ако се окаже, че съм един от твоите прапрапрадядовци?

— Не можеш — възрази Метаксас.

— Защо пък да не мога?

— Защото Евдокия е бездетна и неомъжена до 1109 година. Тогава се омъжва за Василий Стратиокус и през следващите петнайсет години ражда седем синове и три дъщери, сред тях и мой пряк предшественик. Леле, как надебелява!

— Всичко това може да се промени — натъртих аз.

— Да бе, мечтай си. Как мислиш — не пазя ли собственото си родословие? Дали не бих те заличил от историята, ако те спипам да променяш миналото спрямо брака на Евдокия? Няма да ражда, докато Василий Стратиокус не й надуе корема за пръв път, и толкова. Но тази нощ е твоя.

Така и стана. Метаксас прояви висшето гостоприемство, на което беше способен — изпрати прапрабаба си Евдокия в моята спалня. Това стройно гъвкаво тяло беше малко мършаво за моя вкус, но пък тя се оказа тигрица. Пращеше от енергия и страст. Намести се отгоре ми и с двайсетина бързи кръгови движения се докара до оргазъм, но това беше само началото. Чак призори ме остави да спя.

В сънищата ми Метаксас ме придружи до двореца на Дука и ме представи на моя далечен прадядо Лъв, който каза безметежно: „Това е съпругата ми Пулхерия.“ В съня си не бях виждал по-прелестна от нея.

37.

През следващата екскурзия за пръв път закъсах като куриер. Прекомерната ми гордост не допусна да повикам на помощ времевия патрул, затова се оплетох в парадокса на удвояването, усетих и острия вкус на парадокса на времевото изместване. Все пак мисля, че се измъкнах от блатото доста умело.

Придружавах деветима туристи на пристигането на Първия кръстоносен поход във Византия, когато работата се оплеска.

— През 1095 година — разказвах на моите хора — папа Урбан II призовал за освобождаването на Светите земи от сарацините. Съвсем скоро европейските рицари започнали да се присъединяват към похода. Сред тези, които се зарадвали на освободителната война, бил и византийският император Алексий — виждал в нея начин да си върне териториите в Близкия изток, които турците и арабите отнели на империята. Алексий разпратил вестта, че е добре настроен към идеята стотици опитни рицари да му помогнат в прогонването на неверниците. Само че на главата му се стоварило нещо далеч по-голямо. След малко, щом се прехвърлим в 1096 година, ще видим какво било то.

Скочихме в 1 август 1096 година.

Качихме се на крепостната стена на Константинопол и равнината пред погледите ни се оказа покрита с войски, но не рицари в брони, а опърпани тълпи от селяци.

— Това — посочих ги — е Народният кръстоносен поход. Докато професионалните войници подготвяли плановете си откъде и как да минат, един мършав, смрадлив, обаятелен дребосък на име Петер Отшелника събрал хиляди бедняци и дребни стопани и ги повел през Европа към Византия. По пътя си грабели каквото докопат, излапали половината реколта на континента и опожарили Белград след сблъсък с византийските управници на областта. Но накрая се добрали дотук, били поне трийсетина хиляди.

— И кой от тях е Петер Отшелника? — попита най-необузданата туристка в групата.

Това беше Мардж Хеферин — едричка самотница от Де Мойн, попрехвърлила четирийсетте.

Проверих колко е часът.

— Ще го видите след минута и половина. Алексий е изпратил двама сановници да поканят Петер в двореца. Императорът иска Отшелника и неговата паплач да изчакат пред Константинопол, за да ги догонят рицарите и бароните. Знае, че тълпите ще бъдат изклани от турците, щом стъпят в Мала Азия, ако нямат до себе си истински войски. Вижте, ето го Петер.

Двама изискани византийски придворни се появиха сред гъмжилото, като очевидно внимаваха да не вдишват дълбоко и биха искали дори да си стиснат носовете. Между тях крачеше хилаво, босо, покрито с дрипи, мръсно джудже с остра брадичка, пламтящи очи и белязано от шарката лице.

— Петер Отшелника — обявих на групата — отива на аудиенция при императора.

Скочихме напред още три дни. Народният кръстоносен поход вече вилнееше в града на Алексий. Немалко сгради горяха. Десетина кръстоносци се бяха покатерили на една църква и сваляха оловото от покрива й с намерението да го продадат някому. Византийка с вид на високопоставена особа излезе от „Света София“ и набързо беше съблечена и изнасилена от тълпа набожни следовници на Петер пред очите ни.

— Алексий си е направил зле сметките — казах аз, — като пусна тези отрепки в града. Сега урежда преминаването им на другия бряг, като предлага да бъдат превозени безплатно през Босфора. На 6 август ще продължат похода си и ще започнат делата си в Мала Азия, като избият хората във византийските селища из западната й част. После ще нападнат турците и ще бъдат изтребени почти поголовно. Ако имахме повече време, щях да ви заведа в 1097 година, за да видите купчините кости край пътя. Това е участта на Народния кръстоносен поход. Професионалистите обаче са наблизо, нека видим и тях.

Обясних им за четирите армии на кръстоносците — армията на Раймонд от Тулуза, армията на дук Робер от Нормандия, армията на Боемунд и Танкред и армията на Годфрид от Булон, Юстас от Булон и Балдуин от Лотарингия. Някои от туристите бяха чели за кръстоносните походи и кимаха, щом чуеха познато име.

Прехвърлихме се в последната седмица на 1096 година.

— Алексий си е взел поука от Народния кръстоносен поход. Не възнамерява да остави за дълго в града истинските кръстоносци. Всички трябва да минат през Византия по пътя към Светите земи, но той ще ги накара да побързат и ще поиска от предводителите им да му се закълнат във вярност, преди да ги пусне през портите.

Гледахме как армията на Годфрид от Булон разполага бивака си пред стените на Константинопол. Наблюдавахме как пратениците щъкаха напред-назад — Алексий настояваше да положат клетва за вярност, Годфрид отказваше. С грижлив подбор на моментите вместих четири месеца в един час, показах им как се засилват недоверието и враждебността между християните от похода и християните византийци, които уж би трябвало да се борят рамо до рамо за освобождаването на Светите земи. Годфрид все още отказваше да се закълне. Алексий не само държеше кръстоносците извън града, но вече обкръжаваше бивака им с надеждата, че гладът ще ги прогони нататък по пътя им. Балдуин от Лотарингия започна да напада предградията. Годфрид залови малък отряд византийски войници и ги екзекутира пред очите на стоящите по стените. А на 2 април кръстоносците се подготвиха за обсада на Константинопол.

— Вижте колко лесно ги отблъскват византийците — подчертах пред групата. — Търпението на Алексий се изчерпа и той прати срещу тях най-боеспособните си части. Кръстоносците още не са свикнали да се сражават заедно и побягват. На Великден Годфрид и Балдуин се примиряват и полагат клетва за вярност на Алексий. Всичко е уредено. Императорът ще даде банкет на кръстоносците в града и бързичко ще ги отпрати с кораби през Босфора. Знае, че след няколко дни ще се появят още кръстоносци — армията на Боемунд и Танкред.

Мардж Хеферин ахна тихо и пискливо, щом чу имената. Жалко, че това не ме настрой по-предпазливо.

Пропуснахме няколко дни, за да видим на 10 април следващите кръстоносци. Отново край Константинопол се бяха разположили хиляди войници. Размотаваха се надуто в ризниците и наметалата си, понякога се халосваха игриво един друг с мечове или боздугани, колкото да прогонят скуката.

— Кой е Боемунд? — попита Мардж.

Огледах полето и посочих.

— Ето го.

— Ооо…

Той имаше с какво да я впечатли. Висок над два метра, Боемунд беше великан за своето време, не само главата, а и раменете му стърчаха над околните. Широки рамене, огромен гръден кош, късо подрязана коса. Странно бледа кожа. Наперена поза. Страшен противник, корав и свиреп.

Освен това беше по-хитър от останалите предводители. Вместо да влиза в пререкания с Алексий за клетвата, Боемунд се подчини веднага. За него клетвите бяха само думи и смяташе за глупост губенето на време в дрязги с византийците, когато в Азия имаше цели империи за завоюване. Така Боемунд получи лесно достъп до Константинопол. Заведох туристите при портата, през която щеше да влезе в града, за да го разгледат отблизо. Груба грешка.

Кръстоносците влязоха с тежка стъпка в колона по шестима.

Щом Боемунд се появи, Мардж Хеферин се откъсна от групата. Разкъса туниката си и нейните големи гърди се разклатиха. Май си правеше реклама.

Тя се втурна към Боемунд с неспирно квичене:

— Боемунд, Боемунд, обичам те, винаги съм те обичала, Боемунд! Вземи ме! Направи ме своя робиня, любими!

И още бръщолевене в същия дух.

Боемунд се огледа озадачен. Предполагам, че не му беше лесно да разбере защо яката, креслива, полугола жена търчи презглава към него. Но Мардж не успя да го доближи и на пет метра.

Един рицар се изпречи пред Боемунд, явно решил, че това е опит за убийство. Измъкна сръчно кинжала си и го заби между тежките гърди на Мардж. Ударът спря лудешкия й устрем, тя залитна назад смръщена. Кървави мехури се пукаха между устните й. Вече падаше, когато друг рицар замахва с двуръчния си меч и почти я разсече на две през кръста. По калдъръма се разпиляха вътрешности.

Всичко това продължи не повече от петнайсет секунди. Нямах шанс да помръдна. Стоях вцепенен и осъзнавах, че кариерата ми като времеви куриер навярно е приключила внезапно. Да загубиш турист е най-лошият провал, който може да сполети куриер, ако не броим извършването на времево престъпление.

Налагаше се да направя нещо незабавно.

Озъбих се на другите туристи:

— Никой да не мърда от мястото си! Това е заповед!

Нямаше особена вероятност да не се подчинят. Те се скупчиха един до друг в истерия, ридаеха, повръщаха и трепереха. Само шокът стигаше да ги скове за няколко минути — повече, отколкото ми бяха нужни.

Настроих таймера си за скок две минути назад по линията.

Появих се точно зад самия себе си. Другото ми „аз“ с големите уши зяпаше Боемунд, който пристъпяше надменно по улицата. Туристите стояха от двете му страни. Мардж Хеферин дишаше тежко, надигаше се на пръсти да види по-добре своя идол и вече посягаше към туниката си.

Преместих се зад нея.

Тъкмо да се хвърли към улицата и моите ръце се стрелнаха незабавно. Пръстите на лявата се впиха в задника й, дясната я стисна за гърдата. Изсъсках в ухото й:

— Остани където си или ще съжаляваш горчиво.

Тя се гърчеше, опитваше да се отскубне. Забих пръстите си още по-надълбоко в потръпващата плът и не я пуснах. Мардж се изви да види кой й посяга, позна ме и се опули към другия Джъд, застанал вляво от нея. Изведнъж загуби желание да се бори. Раменете й провиснаха, аз прошепнах още веднъж да мирува, а Боемунд се отдалечи от нас.

Пуснах я и скочих шейсет секунди напред по линията.

За туристите бях отсъствал по-малко от минута. Почти очаквах да ги заваря как още си драйфат червата от кървавата гибел на Мардж Хеферин. Но моят опит за нов монтаж на събитията беше успешен. Сега нямаше труп на улицата. Нямаше черва, пльоснати под ботушите на маршируващите кръстоносци. Мардж си стоеше с групата, тръскаше глава объркано и си разтриваше задника. Туниката й още беше развързана отпред и аз забелязах червените отпечатъци от моите пръсти по мекото кълбо на дясната й гърда.

Дали някой от туристите подозираше какво се случи? Не, нямаха и призрачен спомен. Те не преживяха парадокса на времевото изместване, защото не бяха осъществили скок в скока като мен. Само аз помнех онова, което бе изчезнало безследно от паметта им — кървавата случка, която пратих в небитието.

— Напред по линията! — креснах и пренесох групата в 1098 година.

На улицата беше тихо и спокойно. Кръстоносците си бяха отишли отдавна. В момента си късаха нервите с обсадата на Антиохия в Сирия. В задушния летен ден падаше здрач и нямаше свидетели на внезапната ни поява.

Единствена Мардж се досещаше, че е имало нещо необичайно. Другите не бяха забелязали, но тя знаеше, че зад нея бе изскочил допълнителен Джъд Елиът, който не й позволи да се хвърли към улицата.

— Какво беше намислила, по дяволите? — попитах я. — Щеше да изтичаш, за да се хвърлиш в краката на Боемунд, нали?

— Не можах да се сдържа. Пощурях за миг. Винаги съм обичала Боемунд, не разбираш ли? Той беше моят герой, моят бог… прочетох всяка дума, написана някога за него… и изведнъж той се оказа пред мен.

— Нека ти разкажа какво се случи.

Описах й как беше убита и как аз върнах миналото на мястото му, като отделих епизода с нейната смърт в паралелна времева линия.

— Искам да знаеш — подчертах накрая, — че единствената причина да те отърва от гибел е грижата за собствената ми работа. Твърде зле се отнасят към куриер, който не може да контролира групите си. Иначе с удоволствие бих те зарязал изкормена. Не ви ли повторих милион пъти да не нарушавате прикритието си?

Предупредих я да забрави всяка дума от признанието ми, че съм променил събитията, за да я спася.

— Но следващия път, когато не ми се подчиниш — започнах, — аз ще…

Идеше ми да обещая, че ще натикам главата й в задника и ще я превърна в мьобиусова лента. Спомних обаче, че не подобава на куриер да говори така на клиент, колкото и да го е вбесил.

— … ще отменя екскурзията ти и на секундата ще те изпратя напред по линията към текущото време, чуваш ли?

— Нищо такова няма да ми хрумне — промърмори тя. — Заклевам се. Знаеш ли, след като ми разказа, почти усещам какво ме е сполетяло. Как кинжалът се забива в мен…

— Изобщо не се е случило.

— Изобщо не се е случило — смънка тя неуверено.

— Искам да звучиш убедително. Изобщо не се е случило.

— Изобщо не се е случило — повтори Мардж. — Но почти го усещам!

38.

Пренощувахме в странноприемница през 1098 година. Напрегнат и изцеден след толкова усилия, реших да прескоча напред в 1105 година, докато моите хора спят, и да намина при Метаксас. Дори не знаех дали ще го заваря във вилата, но си струваше да проверя. Имах отчаяна нужда да се отпусна.

Настроих скока грижливо.

Последната почивка на Метаксас бе започнала в началото на ноември 2059 година и той се бе прехвърлил в средата на август 1105 година. Пресметнах, че е останал там десет-дванайсет дни. Така би се върнал в 2059-а преди края на ноември. Предположих, че е завел група на двуседмична екскурзия, значи би могъл да се върне във вилата около 15 септември 1105-а.

Реших да играя на сигурно и скочих в 20 септември 1105 година.

Сега оставаше да измисля как да се добера до вилата.

Една от чудатостите на епохата, започнала с откриването на ефекта на Бенчли, е, ми беше по-лесно да се прехвърля през седем години, отколкото да измина някакви си десетина километра до околностите на византийската столица. А аз трябваше да се справя тъкмо с този проблем. Не разполагах със собствена колесница, а в дванайсети век нямаше чакащи да ме откарат файтони, нито таксита.

Да ходя пеша? Що за нелепост!

Поумувах дали да отида в най-близката странноприемница и да убедя с няколко византина свободен в момента кочияш да склони да се разкара чак до имението на Метаксас. И тогава познат глас ми извика:

— Хер куриер Елиът! Хер куриер Елиът!

Обърнах се. Академичният магистър Шпеер.

— Гутен таг, хер куриер Елиът! — поздрави ме той.

— Гутен… — Озъбих се, стиснах устни и го поздравих по-подходящо за византийските времена.

Той се усмихна снизходително на желанието ми да спазвам правилата.

— Много успешно посещение имах — заразказва ми Шпеер. — Откакто се радвах на вашата компания, намерих „Тамирас“ на Софокъл, също и „Меланипа“ на Еврипид, както и непълен текст, за който предполагам, че е „Архелай“ на Еврипид. Освен това попаднах на текст, за който се твърди, че е „Хелиос“ на Есхил, но за него не се споменава никъде другаде. Може би е фалшификат, а може би е откритие, четенето ще покаже. Е, успешно посещение, какво ще кажете, хер куриер?

— Чудесно — кимнах аз.

— И сега се връщам във вилата на нашия приятел Метаксас, щом направя малка покупка в това магазинче за подправки. Бихте ли ме придружили?

— Имате ли превоз?

— Натюрлих! Ето там. Чака ме колесница с кочияш по благоволението на Метаксас.

— Разкош! — искрено се зарадвах. — Купете си каквото искате в магазинчето, после ще отидем при Метаксас заедно, бива ли?

Вътре цареше ароматен сумрак. В бъчонки, гърненца и кошници бяха изложени стоките — маслини, ядки, смокини, фурми, стафиди, сирена и най-различни подправки — стрити или на зърна. Шпеер май изпълняваше поръчка от главния готвач на Метаксас и направи скоро избора си, а накрая извади кесия с византини, за да плати. През това време богато украсена колесница спря пред входа, от нея слязоха три жени и влязоха в магазинчето. Едната беше робиня, на която очевидно се падаше да отнесе покупките. Втората беше зряла жена с обикновени дрехи — допуснах, че е придружителка, бдителен дракон, който да съпровожда византийска съпруга. Третата беше самата съпруга, несъмнено от най-знатните.

Тя се оказа фантастично красива.

Веднага определих, че е на не повече от седемнайсет години. Отличаваше се с гъвкавата жизненост на Средиземноморието. Очите й бяха тъмни, големи, блестящи, с дълги мигли, кожата й имаше светъл маслинен оттенък. Сочните устни се допълваха от тънък прав нос. Елегантността й веднага издаваше аристократка. Одеждите от бяла коприна показваха само очертанията на високи гърди, плавни извивки, закръглен ханш. В тези идеални форми се въплъщаваха всички жени, които бях пожелавал някога.

Зяпах я безсрамно.

И тя ме зяпаше. Безсрамно.

Погледите ни се срещнаха и между нас протече чиста енергия, от чиято мощ потръпнах. Тя се подсмихна само с лявото ъгълче на устните и откри два блестящи зъба. Подканяща усмивка. Похотлива.

Кимна ми почти незабележимо.

После се обърна и започна да сочи гърнета и кутии, да поръчва едно или друго, а аз не можех да откъсна очи от нея. Накрая придружителката забеляза и ме опари с яростен, отпъждащ поглед.

— Да вървим — каза ми нетърпеливо Шпеер. — Колесницата чака…

— Нека почака още малко.

Накарах го да остане, докато трите жени привършат покупките си. Изпратих ги с поглед, прикован в полюшващия се, обгърнат от коприна ханш на моята възлюбена. И се хвърлих към собственика на магазинчето, стиснах китката му и изръмжах:

— Онази жена!… Как се казва?

— Господарю, аз… тоест…

Шляпнах златна монета на тезгяха.

— Името!

— Тя е Пулхерия Дука — отвърна задъхан. — Съпругата на всеизвестния! Лъв Дука, който…

Изстенах и се втурнах към изхода.

Колесницата й чаткаше по калдъръма към Златния рог.

И Шпеер излезе.

— Добре ли сте, хер куриер Елиът?

— Зле съм, та чак ми се вие — изфъфлих. — Пулхерия Дука… Това беше Пулхерия Дука…

— И какво от това?

— Обичам я, Шпеер, не можеш ли да проумееш?

Той напомни безизразно:

— Колесницата ни чака.

— Все ми е едно. Няма да дойда с тебе. Предай на Метаксас моите най-сърдечни поздрави.

Защурах се безцелно по улиците, умът и слабините ми бяха възпламенени от спомена за Пулхерия. Целият се тресях. Обливах се в пот. Хълцах. Накрая се подпрях до стената на някаква църква и притиснах буза към студените камъни. Докоснах таймера и скочих обратно при туристите, които зарязах спящи в 1098 година.

39.

До края на това пътешествие аз бях скапан куриер.

Начумерен, отчужден, болен от любов, с помътен разсъдък, аз преведох моите хора през стандартните събития — подтикнатото от венецианци нашествие на кръстоносците през 1204 година, победата на турците през 1453 година — привично и бездушно. Може би те не доловиха, че полагам минимално старание, или не ги засягаше. А може и да търсеха причината в произшествието с Мардж Хеферин. Добре ли, зле ли, но си получиха екскурзията и ги върнах невредими напред по линията в текущото време, където се отървах от тях.

Пак имах почивка, а душата ми беше заразена от желание.

Да отида в 1105 година? Да приема предложението на Метаксас и да го оставя да ме запознае с Пулхерия?

Тази идея ме плашеше.

Времевият патрул забранява изрично всякакво сближаване между куриери (или други пътешественици във времето) и хора назад по линията. От нас се очаква да имаме с обитателите на миналото само бегли и повърхностни контакти — да си купим кесия маслини, да попитаме как да стигнем до „Света София“ или нещо подобно. Не ни е разрешено да завържем приятелство, да се впуснем в дълги философски дискусии или да подхванем сексуални забавления с онези, които са живели в предишните епохи.

Особено със собствените си прародители.

Самото табу върху кръвосмешението не ме стряскаше чак толкова. Подобно на другите морални забрани, напоследък то няма чак такова значение и макар че не бих се решил да легна със сестра си или с майка си, не намирах убедителна причина да се въздържа от сношения с Пулхерия. Е, мъчеха ме бледи остатъци от пуританство, но си знаех, че ще се изпарят в мига, когато Пулхерия ми се отдаде.

Спираше ме обаче всевластната спънка — страхът от наказание. Ако патрулът ме спипа да се въргалям с моята прабаба отпреди столетия, непременно ще ме уволнят от службата на времето, биха могли и да ме тикнат в затвора, дори да ми стоварят на главата смъртно наказание за най-тежкото времево престъпление — опитал съм се да стана прародител на самия себе си. Тези рискове ме ужасяваха.

Как биха могли да ме спипат?

Представях си какви ли не сценарии. Например:

Изкрънквам си да бъда представен на Пулхерия. Все някак успявам да остана насаме с нея. Протягам ръка към прекрасната й плът. Тя се разпищява, телохранителите ме сграбчват и ме очистват. Когато не се явявам на работа след почивката, времевият патрул ме проследява, научава какво ме е сполетяло, спасява ме и ме обвинява във времево престъпление.

Или:

Изкрънквам си да бъда представен и т.н., съблазнявам Пулхерия. И тъкмо двамата да свършим заедно, съпругът нахълтва в спалнята и ме намушква. Следва остатъкът от първия сценарий.

Или:

Влюбвам се толкова лудо в Пулхерия, че офейквам с нея в някоя далечна точка на времето, да речем 400 г. пр.н.е. или 1600 г. н.е. и двамата заживяваме щастливо, докато патрулът не ни намери. Връщат нея в съответния момент от 1105 година, а мен обвиняват във времево престъпление.

Или…

Още десетина възможни ситуации с все същия унил край. Затова устоях на изкушението да прекарам почивката си в 1105 година и да душа около Пулхерия. За да угодя на мрачното си настроение от незадоволения нагон, аз се записах на екскурзия в чумните години.

Само гаднярите, изродите, психарите и извратените отиват на такива екскурзии, което означава, че за тях винаги има опашка от чакащи. Но като куриер в почивка аз прередих турист и се вмъкнах в първата достъпна група.

Има четири редовни маршрута на „черната смърт“. Единият е към Крим през 1347 година и показва настъплението на чумата от Азия. Кулминацията на тази екскурзия е обсадата на Кафа, генуезко търговско пристанище на Черно море, от монголските пълчища на хан Джанибек. Хората му падали като гнили круши от чумата и той запращал труповете им с катапулти в крепостта, за да зарази генуезците. За този маршрут резервациите се правят една година предварително.

Генуезците пренесли „черната смърт“ на запад в Средиземноморието и вторият маршрут ви отвежда в Италия през есента на 1347 година, за да гледате как се разпространява на континента. Присъствате на масовото изгаряне на евреи, които били нарочени за причинители на епидемията чрез отравяне на кладенците. Третият маршрут е във Франция през 1348 година, а четвъртият — в Англия през пролетта на 1349 година.

Отделът за резервации успя да ме вмести в английската екскурзия. По обяд се засилих натам с капсула и пристигнах само два часа преди групата да скочи назад по линията. Нашият куриер беше висок мъж с мъртвешки вид на име Райли, с бухнали вежди и зле поддържани зъби. Изглеждаше малко чудат, което си е задължително, за да се заемеш с подобен времеви маршрут. Поздрави ме дружелюбно, макар и вкиснато, и ми взе мерките за защитен костюм.

Този костюм си е по-скоро скафандър изцяло в черно. Носиш стандартен двуседмичен модул за пречистване на въздуха, храниш се през тръбичка от запасите в скафандъра и се освобождаваш от отпадъците с трудна и сложна процедура. На туристите внушават, че ако отворят скафандъра си дори за десет секунди, ще бъдат зарязани в чумното време. И макар че това изобщо не е вярно, още не се е случвало турист да провери дали службата на времето го залъгва.

Тези екскурзии са сред малкото, които започват и завършват в една и съща пространствена точка. Не искаме завръщащите се групи да изскачат къде ли не с чумни бацили по скафандрите. Затова службата на времето е белязала с червена боя местата за скокове в средновековния край на маршрутите. Когато твоята група е готова да се прибере у дома, отиваш на очертаното място и оттам скачате напред по линията. Появявате се под херметичен стерилен купол. Свалят ви скафандрите и ви обеззаразяват безмилостно, преди да се върнете в двайсет и първи век.

— Това, което ви предстои да видите — поде Райли с гробовен глас, — не е реконструкция, симулация или представление. Това е истината без никакво преувеличение.

Пренесохме се назад по линията.

40.

Покрити с черната пластмаса на защитните си костюми, ние вървяхме един след друг през земята на мъртвите.

Никой не ни обръщаше внимание. Във времена като тези дори нашите скафандри не изглеждаха нелепи. Черното беше логичният избор, пълното закриване на тялото и лицето — още по-логично. И макар че материалът изглеждаше малко не на мястото си в четиринайсети век, никой не прояви любопитство. Мъдрите хора си стояха вкъщи и стягаха здраво юздите на любопитството си.

Онези, които ни виждаха, сигурно си мислеха, че сме свещеници, тръгнали на молитвено поклонение. Мрачните ни дрехи, подредбата в колона по един и безстрашието, с което навлизахме и в огнищата на зараза, ни белязваха като Божи люде… или Слуги на Сатаната. Кой би се осмелил да ни досажда и в двата случая?

Камбани звъняха в безжизнено опело по цял ден и през половината нощ. Светът наоколо беше едно непрестанно погребение. Над Лондон висеше потискаща мараня. През целия ни престой небето си оставаше сивкаво-пепеляво. Не защото природата подсилваше жалейката по починалите. Мътилката беше човешко дело, защото в Англия горяха хиляди огньове, за да погълнат дрехите, костите и плътта на погубените от болестта.

Виждахме жертви на чумата във всичките й стадии — от ранното залитане до по-късното треперене и потене чак до гърчовете.

— Началото на болестта — редеше Райли невъзмутимо до безчувственост — се разпознава по втвърдяване и подуване на жлезите подмишниците и в слабините. Подутините бързо се уголемяват до размера на яйца или ябълки. Погледнете онази жена…

Тя беше млада, изнурена, смазана от ужаса. Опипваше отчаяно нарастващите подутини и се клатушкаше покрай нас по задимената улица.

— Следват — продължи Райли — черните петна, отначало по ръцете и бедрата, после по цялото тяло. Появяват се циреите, чието пробождане и изстискване не носи никакво облекчение. По-нататък изпадат в делириум, безумие, а смъртта настъпва винаги на третия ден след появата на подутините. Погледнете тук… — Жертва в последния стадий, захвърлена да стене на улицата. — И тук… — Бледи лица, надничащи от прозорец. — И там… — Купчина трупове пред вратата на конюшня.

Къщите бяха залостени, работилниците и дюкяните — със заковани врати и прозорци. На улицата бяха само заразените, щъкащи в безнадеждно търсене на лечител, на поп, на чудотворец.

От далечината до ушите ни стигаха накъсани, изтерзани звуци на какви ли не инструменти. Райли май остана доволен.

— Шествие на бичуващи се покаяници! — извика въодушевен. — Елате с мен, не бива в никакъв случай да го изпуснем!

Бичуващите се дойдоха по кривите улици — голи до кръста мъже и жени, мръсни и окървавени. Някои свиреха, повечето размахваха камшици с възелчета на жилите и неуморно биеха с тях по голите си гърбове, гърди, бузи, ръце, чела. Мънкаха фалшиво псалми, стенеха измъчено, препъваха се напред. Някои вече бяха болни. Без да ни погледнат, те се затътриха по безлюдна пресечка към опустяла църква.

А ние — щастливите туристи във времето, продължихме да прекрачваме мъртвите и умиращите, защото нашият куриер искаше да изпием чашата на това преживяване до дъното.

Гледахме как струпаните за изгаряне тела почерняват и се пукат.

Гледахме как гният други тела, нахвърляни в полето.

Гледахме как поразен от чумата мъж събори на земята поразена от чумата жена и разтвори краката й за последно, отчаяно задоволяване на похотта.

Гледахме как яхнали конете си свещеници бягаха от своето паство, молещо небесата за милост.

Влязохме в неохраняван от никого дворец, за да гледаме как наплашени хирурзи пускат кръв на умиращ благородник.

Видяхме друга колона от странни, покрити с черно от главата до петите същества, които пресякоха пътя ни под ъгъл, лицата им бяха скрити зад огледални плочки. Потреперихме от грозотата на това кошмарно шествие, на тези безлики демони и твърде бавно осъзнахме, че сме се засекли с друга група туристи.

Райли ни беше подготвил хладнокръвно статистическо резюме.

— Смъртността от чумата е била от една осма до две трети от населението в различните области. Според приблизителните оценки Европа е загубила една четвърт от населението си. Заедно с другите заразени райони в света смъртността е била общо около трийсет и три процента. Иначе казано, подобна епидемия в наше време би отнела живота на повече от два милиарда души.

Гледахме как от покрита със слама колиба излиза жена и подрежда едно по едно телата на пет деца, за да ги откарат каруците на чистачите.

— Аристокрацията била унищожена — продължи Райли, — настъпили огромни промени в линиите на наследяване. Имало и необратими културни последици, защото измирали всички художници или поети от цели школи, всички образовани монаси в някой манастир. И психологическото въздействие било много трайно. Поколения наред хората смятали, че живелите в средата на четиринайсети век са си навлекли с нещо гнева Господен, и очаквали Бог да се разгневи отново всеки момент.

Ние бяхме единствените зрители на масово погребение. Двама млади и боязливи свещеници мърмореха словата си над стотина петнисти, подути тела, звъняха с малките си камбанки, пръскаха светена вода и накрая дадоха знак на гробарите да подпалят дървата.

— Чак в началото на шестнайсети век — осведоми ни Райли — населението се възстановило до броя си отпреди 1348 година.

Не бих могъл и да предположа как останалите от групата понасяха тези страхотии, защото всички бяхме скрити в скафандрите си. Повечето ми спътници вероятно бяха очаровани и възбудени. Чувал съм, че за заклетия любител на чумата е обичайно да изреди всички четири екскурзии, като започне в Крим. Мнозина са минавали през този цикъл по пет-шест пъти. Собствената ми реакция беше постепенно отслабващ потрес. Човек се приспособява и към чудовищния ужас. Мисля си, че до десетата екскурзия и аз бих станал хладно безстрастен като Райли, този извор на статистически данни.

В края на нашата обиколка из ада отидохме в Уестминстър. На каменните плочи пред двореца хора от службата на времето бяха очертали червен кръг с диаметър пет метра. Това беше мястото за нашия скок. Събрахме се в средата. Помогнах на Райли в настройването на таймерите, които бяха закрепени отвън на скафандрите. Той даде сигнала за прехвърлянето.

Двама болни от чума се влачеха покрай двореца и станаха свидетели на отпътуването ни. Съмнявам се това да ги е обезпокоило. Когато гине целият свят, на кого му пука за изчезването на десет черни демона?

41.

Появихме се под матов купол, предадохме замърсените си скафандри и излязохме обеззаразени, пречистени и облагородени от видяното. Но аз още бях обсебен от образа на Пулхерия. Неспокоен и изтерзан, продължавах да се боря с изкушението.

Да се върна ли в 1105 година? Да позволили на Метаксас да ме вкара в дома на Дука? Да легна ли с Пулхерия и да се избавя от копнежа?

Не. Не. Не. Не.

Бори се с изкушението. Сублимирай. По-добре изчукай императрица.

Без повече бавене се прибрах в Истанбул и скочих назад по линията в 537 година. Отидох при „Света София“ да потърся Метаксас на церемонията по освещаването.

Имаше го къде ли не в гъстата тълпа. Забелязах го в поне десет екземпляра. (Зърнах и двама Джъд Елиът, без да ме е грижа за това.) Първите два пъти обаче се сблъсках с парадокса на едновременността. Метаксас не ме позна. Единият ме отпъди с гримаса на раздразнение, другият ми каза:

— Още не сме се срещали. Разкарай се.

Третия път попаднах на Метаксас, който ме познаваше, и си уговорихме среща вечерта в странноприемницата, където щеше да настани групата си. Щяха да пренощуват в 610 година, за да покаже на туристите коронясването на император Ираклий.

— Впрочем, каква е отправната ти точка в текущото време? — попита той.

— Началото на декември 2059 година.

— Значи съм пред тебе. Аз съм от средата на февруари 2060-а. Разминаваме се.

Това ме сепна. Този човек познаваше два месеца и половина от моето бъдеще. Добрите обноски го задължаваха да запази за себе си подобни знания. Изобщо не беше изключено да бъда (вече да съм) убит през януари 2060 година, а този Метаксас да знае всички подробности, но не би могъл дори да ми намекне. И все пак разликата в отправните ни точки ме плашеше.

Той долови състоянието ми.

— Искаш ли да се върнеш и да потърсиш друго мое „аз“?

— Не. Всичко е наред. Ще го понесем някак.

Лицето му беше като маска. Играеше по правилата — нито с тона, нито с изражението си бе реагирал на казаното от мен така, че да разкрие собственото ми бъдеще.

— Спомена веднъж, че можеш да ме уредиш да го набутам на императрица Теодора.

— Да, помня.

— Тогава ти отказах. Сега ми се ще да опитам.

— Няма проблем — успокои ме Метаксас. — Хайде да се върнем назад в 535-а. Юстиниан е вечно зает с построяването на „Света София“. Теодора е достъпна.

— Колко лесно ще бъде?

— Фасулска работа.

Скочихме. В хладен пролетен ден на 535 година отидох с Метаксас в Големия дворец, където той потърси и се срещна с приличащо на евнух същество на име Анастасий. Приказваха си дълго и оживено. Явно Анастасий беше главният сводник на императрицата през тази година и имаше задължението да й осигурява от един до десет млади мъже на нощ. Разговорът се състоеше в тихо мърморене, прекъсвано от гневни изблици. От откъслечните думи, които чувах, схванах, че Анастасий ми предлага един час с Теодора, а Метаксас упорства да имам цяла нощ с нея. Малко настръхнах. Да, издръжлив съм, но дали бих могъл да забавлявам една от най-известните нимфоманки в историята от смрачаване до зазоряване? Подканях с жестове Метаксас да приеме нещо по-скромно, но той настояваше и накрая Анастасий се съгласи да ми отпусне четири часа с императрицата.

— Ако си го заслужи — добави дебеланкото.

Изпитанието беше проведено от неукротима нисичка жена на име Фотия, една от придворните на Теодора. Анастасий ни наблюдаваше добродушно, а Метаксас поне прояви приличие, като излезе от стаята. Досещах се, че Анастасий се задоволява тъкмо с воайорство.

Фотия беше чернокоса, с тънки устни, но налети гърди… и ненаситна. Виждали ли сте някога как морска звезда поглъща стрида? Не? Е, поне си го представете. В секса Фотия беше като морската звезда. Засмукването беше с приказни измерения. Аз устоях, притиснах я да мирува и я изчуках до екстаз. Предполагам, че се представих малко над необходимия минимум, защото Анастасий ме одобри и ми уреди четири часа с Теодора.

Благодарих на Метаксас и той си тръгна — скочи обратно при групата си в 610 година.

Анастасий се зае с мен. Аз бях изкъпан, сресан и задължен да изгълтам мазна, горчива отвара, която според евнуха беше афродизиак. И накрая час преди полунощ бях въведен в покоите на императрица Теодора.

Клеопатра… Далила… Лукреция Борджия… Теодора…

Някоя от тях съществувала ли е? Дали са били толкова легендарно похотливи? Наистина ли Джъдсън Даниъл Елиът Трети стоеше пред спалнята на пропадналата императрица на Византия?

Знаех какво е писал Прокопий за нея. Оргиите на императорските банкети. Ексхибиционистките представления в театъра. Непрекъснатите извънбрачни бременности, ежегодните аборти. Приятелите и любовниците, които е предавала и изтезавала. Отрязаните уши, носове, тестиси, пениси, ръце, крака и устни на онези, които не я задоволявали. И как предлагала на олтара на Афродита всяко отвърстие, с което разполагало тялото й. Ако само една от десет истории беше вярна, виждах пред себе си несравнимо гнусна твар.

Тя беше светлокожа, бледа, едрогърдеста, с тънка талия и учудващо ниска — темето й едва ми стигаше до раменете. Цялата беше просмукана с благоухания, но и през тях се усещаха по-тежки телесни миризми. Очите й бяха жестоки, студени, непрощаващи и подсказваха за проблеми с щитовидната жлеза. Очи на нимфоманка.

Тя не попита за името ми. Заповяда ми да се съблека, огледа ме и кимна. Прислужница донесе гъсто мазно вино в огромна амфора. Изпихме немалко от него, после Теодора се намаза с останалото от челото до пръстите на краката.

— Оближи всичко.

Подчиних се. Изпълнявах и други заповеди. Предпочитанията й бяха забележително разнообразни и през четирите часа с нея задоволих повечето. Може и да не бяха най-перверзните четири часа през живота ми, но се бореха за първото място. Въпреки това се смръзвах вътрешно от тези изпълнения. Имаше нещо механично и кухо в начина, по който Теодора искаше ту това, ту онова. Тя сякаш следваше сценарий, който бе играла милион пъти. Интересно и изтощително. Но не и завладяващо. Незнайно защо очаквах повече от упражненията в постелята на една от най-прочутите грешници в човешката история.

Когато бях четиринайсетгодишен, един старец, от когото научих какви ли не истини за света, ми каза:

— Синко, оправиш ли една, оправил си ги всичките.

Съвсем наскоро бях започнал опитите си в секса, осмелих се обаче да му възразя. И до ден-днешен не съм напълно съгласен, но съпротивата ми чезне с всяка година. Жените се различават, истина е — в телосложението, в страстта, в уменията, в подхода. Не забравяйте обаче, че бях и с императрицата на Византия, самата Теодора. След нея започнах да си мисля, че онзи старец беше прав. Оправиш ли една, оправил си ги всичките.

42.

Върнах се в Истанбул и поведох група от осем туристи на двуседмична екскурзия.

Нито „черната смърт“, нито Теодора ме избавиха от страстното увлечение по Пулхерия Дука. Сега се надявах да прогоня опасното обсебване с работа.

Ето какви хора имаше в моята група:

Дж. Фредерик Гостаман от Билокси в щат Мисисипи, който търгуваше с фармацевтика и органи за трансплантация, неговата съпруга Луиз, шестнайсетгодишната им дъщеря Палмира и четиринайсетгодишният им син Билбо.

Конрад Зауерабенд от Сейнт Луис, Мисури — борсов брокер, който пътуваше сам.

Мис Хестър Пистил от Бруклин в Ню Йорк, млада учителка.

Лиополд Хагинс от Сейнт Питърсбърг, Флорида — оттеглил се от бизнеса производител на енергийни ядра, и неговата съпруга Кристъл.

Накратко, обичайната сбирщина от твърде заможни, но недостатъчно начетени безделници. Зауерабенд, който беше дебел, бузест и вкиснат, веднага се настрои неприязнено към Гостаман, не по-малко дебел и бузест, но пък весел, заради шегата му, че наднича похотливо в деколтето на дъщеря му. Подметна го по време на първия ми предварителен разговор с туристите. Или пък аз се заблудих, че беше шега. Както и да е, Зауерабенд поаленя вбесен, а Палмира, която беше толкова недоразвита телесно, че можеше да мине и за хилава тринайсетгодишна, избяга от стаята, обляна в сълзи. Замазах положението, но Зауерабенд изпепеляваше с погледи Гостаман. Учителката мис Пистил беше блондинка с празни очи, уголемени гърди и изражение, което успяваше да бъде и наежено, и вяло. Още на първата среща с групата показа ясно, че е от момичетата, които отиват на такива екскурзии, за да ги опраши куриерът. Дори да не бях омаян от Пулхерия, не ми се вярва, че бих се възползвал от готовността й. А в момента хич не ми се искаше да проверявам какви удоволствия предлага тазовият дял на тялото й. Младият Билбо Гостаман беше настроен иначе. Това маниаче на модата носеше панталонче с подплънка отпред. Ръката му се мушна под полата на мис Пистил още на втората обща среща на групата. Навярно си въобразяваше, че прави това скришом, но аз го видях, зърна го и старшият Гостаман, който засия от бащинска гордост. Забеляза го и Кристъл Хагинс, която се вцепени стъписана. Мис Пистил изглеждаше въодушевена и се понамести на стола, за да я опипва Билбо по-удобно. Лиополд Хагинс, който беше на осемдесет и седем, но доста як и жилав, през това време намигаше с надежда на Луиз Гостаман, кротка улегнала жена, която беше обречена по време на екскурзията да отблъсква треперливото ухажване на дъртия мръсник. Сами разбирате с какво си имах работа.

Потеглихме да прекараме две щастливи седмици заедно.

Аз отново бях второкласен куриер. Не можех да запаля искрата на вдъхновението. Показах им всичко, което трябваше да видят, но не бях способен да добавя нищо — задъханите скокове, щуротиите, очарованието на Метаксас, а уж се бях зарекъл, че ще проведа така всяка своя екскурзия.

През цялото време бях настръхнал заради Пулхерия и задръстването ми се дължеше отчасти на това. Тя се мяркаше в мислите ми по хиляда пъти на ден. Представях си как се мятам в 1106 година и се захващам с нея. Тя непременно ме помнеше от онова магазинче за подправки, където ми се предложи толкова явно.

Другата спънка бяха твърде повехналите ми възторзи. Водех туристи по византийския маршрут от половин година и тръпката я нямаше. Надарен като Метаксас куриер намираше и в хилядната коронация същото вълнение, както и в третата. И предаваше това вълнение на групата. Може би нямах дарба на куриер. Започваха да ми дотягат освещаването на „Света София“ й кръщенето на Теодосий II.

Имах още един проблем — присъствието на Конрад Зауерабенд в групата. Този тлъст, потен, нечистоплътен тип ми убиваше вдъхновението, щом си отвореше устата.

Не беше глупак, затова пък беше недодялан простак. Гледаше мръснишки, зяпаше, пулеше се. Можех да разчитам на него, че навсякъде ще изтърси нещо грубо и нелепо.

На Августеума подсвирна и възкликна въодушевено:

— Ехаа, какъв паркинг става от това!

В „Света София“ тупна по гърба белобрад свещеник и заяви:

— Попе, трябва да ти кажа, че си имате страхотна църква.

Когато унищожаваха икони по заповед на Лъв Исавър и най-прекрасните творби на Византия изчезваха завинаги, защото били богохулни идоли, той прекъсна един усърден фанатик с думите:

— А бе, защо си толкова тъп? Не знаеш ли, че вредиш на туризма в твоята страна?

Отгоре на всичко Зауерабенд беше перверзник, който си падаше по момиченца, и се гордееше с това.

— Не мога да се спра — обясняваше ми той. — Така съм си увреден. Психиатърът разправя, че било „комплекс на Лолита“. Харесвам ги на дванайсет, тринайсет. Сещаш се — колкото да имат цикъл, може и малко окосмяване, но още да са незрели. За мен е идеално да ги докопам, преди да им се надуят гърдите. Не мога да понасям това клатещо се месо по жените. Много съм сбъркан, а?

Да, много сбъркан си беше. И твърде досаден, защото с нас беше и Палмира Гостаман. Зауерабенд я зяпаше в захлас. Нощувките, които можем да предложим на туристите, не винаги дават някакво уединение и пуленето на Зауерабенд отчайваше момичето. Той точеше лиги по нея неуморно, принуждаваше я да се съблича и облича под одеялото, все едно бяхме от деветнайсети или двайсети век. А когато бащата не ги виждаше, все протягаше дебелите си лапи към дупето й или едва напъпилите гърди, шепнеше й противни увещания на ухото. Накрая се наложи да му кажа, че ако не прекрати тази гавра, ще го изритам от екскурзията. Това го накара да се държи прилично няколко дни. Според бащата на Палмира цялата тази гнусотия беше много забавна.

— Може би момичето има нужда някой да я изчука хубавичко — сподели той с мен. — Да й се разиграе кръвчицата, а?

Татенцето Гостаман одобряваше и забавленията на своя син Билбо с мис Пистил, които също дотягаха. Губехме обезсърчаващо много време, докато ги чакахме да си довършат поредното сношение. Сутринта започвах да обяснявам какво ще видим в този ден, Билбо заставаше зад мис Пистил, изведнъж тя се отнасяше духом нанякъде и аз си знаех, че той пак го е направил — вдигнал й е полата и прас! Билбо беше адски доволен, напълно разбираемо за четиринайсетгодишно момче, което се чука до забрава с жена, десет години по-възрастна от него. Мис Пистил пък гледаше виновно. Гузната съвест обаче не й пречеше да отваря портичката на удоволствията за Билбо по три-четири пъти на ден.

Всичко това не ме подтикваше да бъда творчески настроен куриер.

Имаше и по-дребни дразнители като безсилната жажда за разврат на дъртия Хагинс, който досаждаше безмилостно на кротката мисис Гостаман. А Зауерабенд с вбесяващ инат напираше да човърка своя таймер.

— Да знаеш — подхвърли ми няколко пъти, — ще се обзаложа с тебе, че мога да й хвана цаката на тази джаджа и сам да си боравя с нея. Бях инженер, да знаеш, преди да стана борсов брокер.

Повтарях му да не пипа таймера, но той пак започваше зад гърба ми.

Капистрано също ми навлече главоболия — срещнах го случайно в 1097 година, когато кръстоносците на Боемунд влизаха в Константинопол. Появи се, когато аз съсредоточих вниманието си в повторението на сцената с Мардж Хеферин. Исках да се уверя, че моята поправка на миналото е трайна.

Този път подредих хората си от другата страна на улицата. Да, видях себе си, където трябваше да се намирам, там беше и Мардж, разпалена и нетърпелива да се предложи на Боемунд. Кръстоносците стъпваха тежко към нас, а на мен ми се виеше свят от напрежение. Дали щях да се видя как спасявам Мардж? Или Мардж щеше да се метне към Боемунд и да бъде посечена? Или щеше да се разиграе друг вариант? В тези секунди се плашех най-силно от променливостта на времевия поток.

Боемунд идваше към нас. Мардж си разхлабваше връзките на туниката. Показаха се едрите, млечнобели гърди. Мускулите й се стегнаха, готови да я запратят към средата на улицата. И отсреща от нищото изникна втори Джъд Елиът точно зад нея. Видях как се смръзна лицето на Мардж, когато другото ми „аз“ заби пръсти като куки в задника й, а другата му разперена длан притисна гърдата й. Видях я да се боричка и накрая да се отпуска примирено. А когато Боемунд отмина, видях се как изчезвам и останах само в два екземпляра от двете страни на шествието.

Краката ми омекнаха от облекчение, но ме човъркаше и безпокойство — сега знаех, че моята намеса е запечатана в потока на времето и всеки може да се убеди в това. Включително и някой мярнал се патрулен, който ще забележи краткото удвоено присъствие на куриер и ще поиска да знае какво става. По всяко време през следващите милион хилядолетия времевият патрул можеше да открие тази сцена… И ако ще да останеше моя тайна чак до 8000000000008 година, пак щяха да ми потърсят сметка защо съм се намесил по строго забранен начин. Все щях да очаквам нечия ръка да се отпусне на рамото ми, някой да произнесе името ми…

Нечия ръка се отпусна на рамото ми. Някой произнесе името ми.

Завъртях се на пети.

— Капристрано!

— Ами да, Капистрано. Ти друг ли очакваше?

— Аз… такова… стресна ме, това е.

Треперех неудържимо. Коленете съвсем отказаха да ме държат.

Толкова се разстроих, че минаха няколко секунди, докато осъзная колко страшен е Капистрано.

Той беше изцеден и измършавял, лъскаво черната коса посивяваше, слепнала на масури. Изглеждаше остарял с двайсетина години. Заподозрях проява на парадокса на едновременността и ме обзе страх както при всяка среща с човек, който е от собственото ми бъдеще.

— Какво те мъчи? — попитах го.

— Разпадам се. Пречупвам се. Виж, ей там са моите туристи. — Показа ми групичка пътешественици във времето, които гледаха втренчено кръстоносците. — Не мога да остана с тях. Повръща ми се от тях. Повръща ми се от всичко. Това е краят за мен, Елиът, краят веднъж завинаги.

— Защо? Какво не е наред?

— Не мога да говоря за това сега. Къде ще нощувате?

— Ами тук, в 1097-а. В странноприемницата до Златния рог.

— Ще се видим в полунощ — реши Капистрано и стисна ръката ми за миг. — Това е краят, Елиът. Истинският край. Бог да се смили над душата ми!

43.

Капистрано дойде в странноприемницата малко преди полунощ. Под наметалото си притискаше бутилка, която отпуши и ми подаде.

— Коняк. От 1825 година. Бутилиран е още през 1775-а. Донесох си го назад по линията.

Опитах коняка, а Капистрано се тръшна прегърбен пред мен. Сега изглеждаше още по-зле — стар, изтощен, празен. Взе шишето и загълта жадно.

— Преди да кажеш нещо — подхванах, — искам да знам коя е отправната ти точка в текущото време. Едновременността ме плаши.

— Няма парадокс.

— Няма ли?

— Отправната ми точка е декември 2059 година. Същата като твоята.

— Невъзможно!

— Невъзможно ли? — повтори той. — Това пък защо?

— Предишния път, когато те видях, личеше, че още нямаш четирийсет. Сега е лесно човек да те помисли за над петдесетгодишен. Не ме заблуждавай, Капистрано. Отправната ти точка е около 2070-а, нали? И ако е така, за Бога, не споменавай нищо за годините, които може би ми предстоят!

— Отправната ми точка е в 2059-а. — По задавения глас познах, че тази бутилка коняк не му е първата за вечерта. — И не съм по-стар, отколкото би трябвало да съм. Лошото е, че съм мъртвец.

— Не те разбирам.

— Нали миналия месец ти разказах за прабаба си туркинята?

— Да.

— Тази сутрин скочих назад по линията в Истанбул през 1955 година. Тогава прабаба ми беше на седемнайсет, още неомъжена. В пристъп на необуздано отчаяние аз я удуших и хвърлих трупа й в Босфора. Случи се през нощта, валеше дъжд. Никой не видя. Аз съм мъртъв, Елиът. Труп!

— Не!

— Казах ти отдавна, че когато му дойде времето, ще свърша със себе си по този начин. Турска уличница… подлъгала прадядо ми за този срамен брак… но сега я няма, И мен ме няма. Щом се върна в текущото време, никога няма да съм съществувал. Какво да сторя, Елиът? Ти решавай. Да скоча ли напред по линията още сега и да сложа край на тази комедия?

Изпотен от притеснение, аз отпих голяма глътка коняк и му казах:

— Дай ми точната дата и час на престоя ти в 1955 година. Веднага ще скоча напред по линията и ще ти попреча да й сториш зло.

— Не, няма.

— Тогава ти го направи. Появи се в последния момент и я спаси от самия себе си!

Той ме гледаше тъжно.

— Какъв смисъл има? Рано или късно пак ще я убия. Неизбежно е. Това е моята съдба. Сега ще скоча напред по линията. Ще се погрижиш ли за моите хора?

— Имам своя екскурзия — напомних му.

— Да, да, разбира се. Няма как да поемеш още една. Просто се погрижи да не останат в това време. Трябва да тръгвам… трябва…

Ръката му докосна таймера.

— Капис…

Държеше и бутилката коняк, когато скочи.

Изчезна. Жертва на самоубийство чрез времево престъпление. Заличен от страниците на историята. Не знаех как да се справя с това. Дали да не се прехвърля в 1955-а и да му попреча да убие собствената си прабаба? В текущото време той вече не съществуваше. Можех ли да възстановя битието му с обратно въздействие? Как би действал с обратна сила парадоксът на времевото изместване? Такъв случай не бях изучавал. Исках да постъпя както е най-добре за Капистрано, но трябваше да помисля и за туристите му, изоставени от своя куриер.

Умувах мрачно около час. Накрая стигнах до благоразумно, макар и далечно от романтиката заключение — не е моя работа, по-добре да извикам времевия патрул. Неохотно докоснах бутона за алармен сигнал на моя таймер. От инструктажа знаех, че би трябвало веднага да се появи патрулен.

И патрулният застана пред мен. Дейв Ван Дам, оригващият се рус грубиян, когото срещнах още през първия си ден в Истанбул.

— Какво има? — попита направо той.

— Времево престъпление. Преди малко Капистрано ми довери, че е убил своята прабаба, и скочи обратно в текущото време.

— Скапан кучи син. Защо ли ги търпим тези нещастници с калпава психика?

— И туристите му са тук. Затова те повиках.

Ван Дам се изплю майсторски.

— Скапан кучи син… — повтори той. — Добре, аз се заемам.

Таймерът му го прехвърли другаде.

Поболявах се от мъка за този тъпо пропилян, скъпоценен живот. Мислех си за Капистрано с неговото обаяние, любезност, съчувствие — изтрити и прахосани, защото в пиянски миг на страдание реши да се унищожи с времево престъпление. Не заплаках, но ми се искаше да ритам всичко наоколо. Тъкмо това и направих. Шумът събуди мис Пистил, която се ококори и смънка:

— Да не ни нападат?

— Само тебе — отговорих и за да намеря отдушник за яростта и скръбта си, стоварих се върху нея.

Тя се стресна малко, но реши да вземе дейно участие, щом разбра какво съм намислил. Е, аз свърших за половин минута и я оставих разгорещена, но работата ми беше поета успешно от Билбо Гостаман. Още ми причерняваше пред очите, събудих съдържателя и поисках от най-доброто му вино. Накърках се до мътна безчувственост.

Много по-късно научих, че съм се тръшкал напразно. Лукавият мръсник Капистрано се разколебал в последния миг. Вместо да скочи в 2059 година и да се самоунищожи, той се вкопчил в неуязвимостта си благодарение на времевото изместване и останал назад по линията в 1600 година. Оженил се за дъщерята на турски паша, с която си наплодили три деца. Времевият патрул засякъл съществуването му в миналото чак през 1607 година, откъдето го сграбчили за множество времеви престъпления, замъкнали го в 2060 година и го осъдили на смърт. Той си получи мечтаното избавление, но не чак толкова героично. Патрулът трябвало и да предотврати убийството на неговата прабаба, да не допусне женитбата му за дъщерята на пашата, да отстрани от миналото онези три деца, а също да намери и да измъкне неговите туристи. В края на краищата Капистрано създаде купища проблеми.

— Ако човек иска да се самоубие — изръмжа веднъж Дейв Ван Дам, — защо, по дяволите, не изпие карнифаг в текущото време, вместо да трови живота на всички ни?

Нямаше как да не се съглася с него. Единственият път, когато мнението ми съвпадна с възгледите на времевия патрул.

44.

Бъркотията около Капистрано и противната сбирщина, която ми се падна да водя, ме тласкаха все по-надълбоко в унинието.

Местех ги навъсено от епоха в епоха, но не влагах душата си в това. И към средата на втората седмица, когато стигнахме до 1204 година, аз вече знаех, че ще направя нещо, което ще ме съсипе.

Упорито редях задължителните обяснения:

— Старият дух на кръстоносните походи се възражда — говорех им, докато се зъбех на Билбо, отново опипващ мис Пистил, и на Зауерабенд, видимо мечтаещ за оскъдните гърди на Палмира Гостаман. — Йерусалим, завзет от кръстоносците преди век, пак е под властта на сарацините, но различни династии на кръстоносци все още контролират почти целия средиземноморски бряг в Светите земи. Арабите враждуват помежду си, а от 1199 година папа Инокентий III призовава за нов кръстоносен поход.

Обясних им как всевъзможни барони се отзовали на папския повик.

Разказах им, че кръстоносците не искали да се впуснат в традиционното пътуване през цяла Европа и Мала Азия към Сирия. Предпочитали да отплават към някое от пристанищата в Палестина.

Споменах за молбата им през 1202 година към Венеция, тогавашната водеща морска сила на континента, да бъдат превозени.

Описах условията, които поставил престарелият и коварен дож Енрико Дандоло, за да им отпусне кораби.

— Дандоло се споразумял с тях да качи на корабите четири хиляди и петстотин рицари с конете им, девет хиляди оръженосци и двайсет хиляди пехотинци заедно с припаси за девет месеца. Предложил и да добави петдесет бойни галери като ескорт. За тези услуги поискал осемдесет и пет хиляди сребърни марки, които днес се равняват на двайсет милиона долара. Както и половината територии или съкровища, който кръстоносците биха извоювали в битките.

Обясних, че кръстоносците се съгласили с кожодерската цена, защото намислили да измамят слепия стар дож.

Разказах как слепият стар дож, щом поставил кръстоносците в безизходица с пристигането им във Венеция, изстискал от тях всичко до последната марка, която му дължали.

Очертах как благородното чудовище наложило своята власт над похода и потеглило начело на флота след Великден през 1203 година — но не към Светите земи, а към Константинопол.

Византия е най-големият съперник на Венеция в моретата. Дандоло и пукната пара не би дал за Светите земи, но копнеел неистово да докопа Константинопол.

Просветих ги и за положението на византийските династии. Комнините бяха стигнали до лош край. След смъртта на Мануил II през 1180 година го наследява малкият му син Алексий II, който е убит скоро след това от Андроник, безнравствения братовчед на баща му. Изискано поквареният Андроник е погубен на свой ред по особено страшен начин от разярена тълпа след няколко години безмилостно потисничество. През 1185 година на трона сяда Исак Ангел, застаряващ и некадърен внук на Алексий I по женска линия. Исак управлява десет хаотични години и накрая е свален от власт, ослепен и хвърлен в тъмница от своя брат, който става император Алексий III.

— Алексий III още е на трона, а Исак Ангел още е в тъмницата. Но синът на Исак — също Алексий, е избягал и е във Венеция. Обещал е на Дандоло огромни суми, ако дожът върне баща му на трона. И така Дандоло идва в Константинопол да се разправи с Алексий III и да превърне Исак в своя послушен император.

Туристите не схващаха цялата сложна плетеница. Не ме интересуваше. Щяха да разберат основното, докато наблюдават какво се случва.

Показах им пристигането на Четвъртия кръстоносен поход в Константинопол към края на юни 1203 година. Дадох им възможност да видят как Дандоло командва превземането на Скутари — предградие на Константинопол на азиатския бряг. Изтъкнах, че пристанището е защитено от яка кула, двайсет византийски галери и огромна желязна верига. Насочих вниманието им към сцената, в която венециански моряци завземат галерите, докато кораб на Дандоло, оборудван с гигантски стоманени клещи, прерязва веригата и отваря Златния рог за нашествениците. Представих им и зрелището, в което свръхчовекът Дандоло, вече на деветдесет години, повежда атаката към крепостните стени на Константинопол.

— До този момент нито един завоевател не е нахлувал в града.

Отдалече, скрити във възторжената тълпа, ние наблюдавахме как Дандоло изведе Исак Ангел от тъмницата и го обяви за император на Византия, а синът му беше коронясан като съвладетел под името Алексий IV.

— Сега Алексий IV — продължих аз — кани кръстоносците да презимуват в Константинопол на негови разноски, докато се подготвят да нападнат Светите земи. Безразсъдно предложение, с което се обрича на беди.

Скочихме напред към пролетта на 1204 година.

— Алексий IV вече е наясно, че приютяването на хиляди кръстоносци разорява Византия. Казва на Дандоло, че парите свършват и не може повече да се нагърбва с разходите за тях. Започва ожесточен спор. През това време в града пламва пожар. Никой не знае причината, но Алексий подозира венецианците. Той заповядва седем овехтели кораба да бъдат подпалени и пуснати към венецианския флот. Гледайте.

Видяхме огньовете. Видяхме как венецианците използват дълги куки за лодки, за да издърпат пламтящите кораби встрани от своите. Видяхме внезапното въстание в Константинопол, жителите му хвърлиха Алексий IV като играчка в ръцете на венецианците и го умъртвиха.

— Старият Исак Ангел ще умре няколко дни по-късно. Византийците намират зетя на прогонения император Алексий III и го поставят на трона като Алексий V. Този зет е от прочутия род Дука. Дандоло губи и двамата си послушни императори и е вбесен. Този път венецианците и кръстоносците решават да покорят Константинопол и да го управляват сами.

Отново водих туристи през битките, започнали на 8 април. Пожари, клане, насилие. Алексий V се спаси с бягство, нашествениците разграбиха града. „Света София“, 13 април — кръстоносците отмъкнаха дванайсет сребърни колони, разбиха олтара, откраднаха четирийсет потира и десетки сребърни свещници. Взеха и четирийсет кадилници от чисто злато. Бонифаций от Монфера, предводителят на похода, си присвои императорския дворец. Дандоло откара четирите големи бронзови коня, пренесени в Константинопол девет столетия по-рано от Египет, и след време ги постави над входа на катедралата „Сан Марко“ във Венеция, където са и до днес. Свещениците от похода тършуваха за реликви — две късчета от Истинския кръст, острието на Копието, гвоздеите, с които бил прикован Исус, и още много подобни предмети, които византийците почитаха открай време.

От грабежа скочихме в средата на май.

— Ще бъде избран нов император на Византия. Той няма да бъде византиец, а западняк, франк, латинец. Завоевателите избират граф Балдуин от Фландрия. Ще можем да гледаме шествието за коронясването му.

Чакахме пред „Света София“. Вътре Балдуин от Фландрия сложи на раменете си мантия, обсипана със скъпоценни камъни и бродирана с фигури на орли. Дадоха в ръцете му скиптъра и златното кълбо с кръста — символ на императорската власт. Той коленичи пред олтара и беше помазан. Коронясаха го. Седна на трона.

— Ето го — предупредих аз.

На бял кон, в искрящите, сякаш горящи одежди, император Балдуин яздеше от катедралата към двореца. Против желанието си, намръщените жители на града приветстваха своя чуждоземен господар.

— Повечето византийски благородници избягаха — обясних на туристите, ненаситни за още битки и пожари. — Аристокрацията се разпръсква из Мала Азия, Албания, България, Гърция. Латините ще властват тук петдесет и седем години, макар че царуването на император Балдуин ще бъде кратко. След десет месеца ще поведе армия срещу въстанали византийци, ще бъде пленен от тях и никога няма да се завърне.[1]

Кристъл Хагинс попита:

— А кръстоносците кога са потеглили към Йерусалим?

— Тези изобщо не са си направили труда да тръгнат натам. Някои останали тук като владетели на разпокъсаната бивша империя. Другите се прибрали по домовете си с богата плячка.

— Колко увлекателно… — промълви тя.

Подслонихме се в мястото си за нощувка. Омаломощаваше ме ужасна умора. Свърших си работата, показах им как западняците завладяват Византия, както им обещаваха рекламните брошури. Изведнъж почувствах, че повече не мога да ги гледам. Вечеряхме и те заспаха или поне си легнаха. Постоях там още малко, заслушан в страстните пъшкания на мис Пистил и настървеното пръхтене на Билбо Гостаман, във възраженията на Палмира Гостаман, докато Конрад Зауерабенд крадешком я опипваше по бедрата в мрака. Преглътнах сълзите на ярост и се предадох на изкушението. Докоснах таймера и скочих назад по линията. В 1105 година, при Пулхерия Дука.

[1] Както българските читатели знаят, Балдуин е пленен от цар Калоян след битката при Адрианопол през 1205 г. — В.ред. ↑

45.

Както винаги, Метаксас беше готов да помогне.

— Ще ми отнеме няколко дни. Съобщенията стигат бавно, пренасят ги вестоносци.

— Тук ли да чакам?

— Защо да губиш време? Имаш си таймер. Скочи три дни напред и може би дотогава всичко ще бъде уредено.

Скочих три дни напред и Метаксас ми каза:

— Всичко е уредено.

Бе успял да получи покана и за мен за вечерно увеселение в двореца на Дука. Там щяха да бъдат всички видни особи начело с император Алексий Комнин. Щях да се представям за братовчед на Метаксас от провинцията чак от Епир.

— Говори със селско произношение — наставляваше ме Метаксас. — Когато пиеш вино, остави да се стече малко по брадичката, можеш и да мляскаш малко, докато дъвчеш. Името ти ще бъде… ами… Никетас Хиртакен.

Завъртях глава.

— Твърде засукано. Не ми подхожда.

— Е, нека да е Георгиос Хиртакен.

— Георгиос Маркезинис — натъртих аз.

— Звучи си като фамилия от двайсети век.

— За тях ще звучи провинциално.

Така отидох вечерта в дома на Дука като Георгиос Маркезинис.

Пред двореца видях двайсетина варяги на стража. Щом тези северни варвари с руси бради — най-доверената охрана на императора — стояха тук, значи Алексий вече беше вътре. И ние влязохме. Метаксас бе довел и своята хубава и шавлива прародителка Евдокия.

Гледката вътре заслепяваше. Музиканти. Роби. Маси, отрупани с храна. Вино. Великолепно облечени мъже и жени. Прекрасни мозайки по подовете, драперии по стените, натежали от златни нишки. Сдържаният смях на аристократи, женска плът под почти прозрачната коприна.

Веднага видях Пулхерия.

И Пулхерия ме видя.

Погледите ни се срещнаха както в магазинчето за подправки и сладкиши, тя ме позна и се усмихна загадъчно, потокът от енергия пак профуча помежду ни. В по-късна епоха тя би размахала кокетно ветрилото си. Но сега свали ръкавиците си, обсипани със скъпоценни камъни, и тупна с тях леко по лявата си китка. Насърчаваше ли ме? Имаше тънък златен обръч на високото си чело. Устните й бяха начервени.

— Отляво стои нейният съпруг — прошепна ми Метаксас. — Ела да те представя.

Вторачих се в Лъв Дука, моя далечен прапрадядо, и гордостта ми, че имам толкова изтъкнат предтеча, беше примесена със завист — той всяка нощ галеше гърдите на Пулхерия.

От проучването на родословното си дърво знаех, че сега е на трийсет и пет, двойно по-възрастен от жена си. Висок мъж с прошарени слепоочия, с редки във Византия сини очи, спретнато подрязана брада и плътно стиснати устни, той изглеждаше строг, надменен, неописуемо достолепен. Подозирах, че е и досадно аристократичен. Е, да, беше си внушителен мъж и нямаше нищо строго и сдържано в чудесната му туника, накитите и пръстените му.

Лъв беше невъзмутим, уверен домакин, както подобаваше на един от най-видните благородници в империята, глава на неговото разклонение в знатния род Дука. Нямаше обаче наследници и може би това обясняваше леката сянка на отчаяние, която ми се привидя на привлекателното му лице. Докато двамата е Метаксас вървяхме към него, дочух две придворни дами да си говорят вляво от мен:

— Нямат деца, което е твърде жалко, защото всичките му братя са си ги навъдили в изобилие. А той е най-големият!

— Пулхерия още е млада. Поне наглед би трябвало да е плодовита.

— Ако изобщо започне да ражда. Че тя скоро ще навърши осемнайсет!

Щеше ми се да успокоя Лъв, да му разкажа как неговото семе ще се запази и в двайсет и първи век, да го уверя, че само след година Пулхерия ще му роди син — Никетас, а после Симеон, Йоан, Александър и още след тях. И че Никетас ще има шест деца, сред тях богатия и щедър Никифор, когото видях седемдесет години напред по линията, а син на Никифор ще последва свой повелител в Албания и така нататък…

— Ваша светлост — представи ме Метаксас, — това е третият син на сестрата на моята майка — Георгиос Маркезинис от Епир, който ще ми гостува във вилата през сезона на жътвата.

— Отдалече сте дошли — кимна ми Лъв Дука. — За пръв път ли сте в Константинопол?

— Да. Какъв град! Църквите! Дворците! Баните! Гозбите, виното, облеклото на хората! И прекрасните жени!

Пулхерия грейна. Пак ми се усмихна само с ъгълчето на устата, за да не забележи нейният съпруг. И вече знаех, че е моя. Омайващото й ухание стигна до ноздрите ми и пулсът ми се ускори.

С елегантен жест Лъв насочи вниманието ми към дъното на залата, където беше Алексий. Вече го бях виждал — нисък и набит мъж, който не оставяше съмнение у околните, че е техен господар. Държеше се като любезен и образован човек, но и самоуверен, истински наследник на цезарите, защитник на цивилизацията в тези мрачни времена. Лъв настоя да ме представи на императора. Алексий ме поздрави благо и възкликна, че братовчед на Метаксас му е скъп като самия Метаксас. Поговорихме малко и макар че бях нервен, държах се достойно. Накрая Лъв ми каза:

— Млади човече, беседвате с императора, сякаш сте познавали поне десетина.

Само се усмихнах, без да изтърся, че няколко пъти съм виждал Юстиниан, че съм присъствал на кръщенето на Теодосий II, Константин V, още неродения Мануил Комнин и мнозина други, че съм коленичил в „Света София“ близо до Константин XI в последната нощ на Византия, че съм гледал как Лъв Исавър оглавява иконоборците. Не споменах, че съм сред мнозината, запълвали ненаситните отвърстия на императрица Теодора пет века по-рано. Придадох си скромен вид и отговорих:

— Благодаря, ваша светлост.

46.

Византийските вечерни забавления се състояха от музика, танци на робини, похапване и много вино. Нощта напредваше, свещите догаряха, знатните люде се замаяха. В сумрака се движех спокойно из тълпата от представители на видни родове. Водех светски разговори и сам се учудих колко лесно общувах с тези хора. Забелязвах не съвсем потайни уговорки за изневяра зад гърбовете на пияните съпрузи. Пожелах лека нощ на император Алексий и получих покана да го посетя в двореца му във Влахерна, съвсем наблизо. Отбих набезите на Евдокия, която прекали с виното и искаше да се изчукаме набързо в задна стаичка. (Накрая тя избра някой си Василий Диоген, който май наближаваше седемдесетте.) Отговорих уклончиво на безброй въпроси за моя „братовчед“ Метаксас, когото всеки познаваше, но произходът му си оставаше тайна за всички. И три часа след пристигането си в двореца най-сетне говорех с Пулхерия.

Стояхме един до друг в ниша на голямата зала. Огряваха я две примигващи свещи. Пулхерия изглеждаше развълнувана, дори възбудена. Гърдите й се надигаха бурно, капчици пот обрамчваха горната й устна. Не бях виждал такава хубост.

— Погледни — кимна тя, — Лъв задряма. Обича виното повече от почти всичко останало.

— Сигурно обича и красотата — казах й. — Щом я има до себе си в такава пищност.

— Ласкател!

— Не, опитвам се да говоря истината.

— Не винаги успяваш — отвърна тя. — Кой си ти?

— Маркезинис от Епир, братовчед на Метаксас.

— Казваш ми твърде малко. А какво си дошъл да търсиш в Константинопол?

Поех си дъх.

— Да сбъдна съдбата си, като намеря онази, която ми е предопределено да открия. Онази, която обичам.

Това я впечатли. Момичетата на седемнайсет години са податливи на такива приказки дори във Византия, където съзряват рано и ги омъжват на дванайсет. Пулхерия се задъха и скръсти благопристойно ръце върху високите хълмчета на гърдите си. Потръпна. Стори ми се и че зениците й се разшириха за миг.

— Невъзможно е — възрази тя.

— Нищо не е невъзможно.

— Моят съпруг…

— Спи — прекъснах я. — Тази нощ… под този покрив…

— Не. Не можем.

— Пулхерия, опитваш да се бориш срещу съдбата.

— Георгиос!

— Има връзка между нас… която се простира през вечността…

— Да, Георгиос!

„Я по-леко, прапраправнуче, не си развързвай езика. Доста е тъпичко да извършиш времево престъпление, като се хвалиш, че си от бъдещето.“

— Така ни е писано! — прошепнах й. — И трябва да се случи!

— Да! Да!

— Тази нощ.

— Тази нощ, да.

— Тук.

— Тук — повтори Пулхерия.

— Скоро.

— Когато си тръгнат гостите. Когато Лъв е в постелята си. Ще те скрия в стая, където е безопасно… ще дойда при тебе…

— Ти знаеше, че ще се случи още в деня, когато се срещнахме.

— Да. Знаех. На мига. Каква магия си ми направил?

— Никаква, Пулхерия. Магията властва и над двама ни. Събира ни, създава този миг, сплита нишките на съдбата, за да се срещнем, разкъсва границите на самото време…

— Толкова чудно говориш, Георгиос. И толкова хубаво. Сигурно си поет!

— Може би.

— След два часа ще бъдеш мой.

— И ти моя.

— И завинаги.

Потреперих, щом се сетих за времевия патрул, надвиснал като дамоклев меч.

— Завинаги, Пулхерия.

47.

Тя повика слуга и му каза, че на младежа от Епир виното му е дошло в повече и искал да си легне в някоя от стаите за гости. Аз се олюлявах правдоподобно. Воден от слуга със свещ в ръката, тръгнах като на поклонение из лабиринта на двореца и бях въведен в обикновена стая някъде в дъното на сградата. Имаше само ниско легло, а правоъгълна мозайка на пода беше единствената украса. През тесния прозорец проникваха бледи лунни лъчи. Слугата ми донесе кана и леген за миене, пожела ми да си почина добре и ме остави сам.

Чаках милиард години.

До мен се процеждаха звуци на далечна веселба. Пулхерия не идваше.

Казвах си, че е шега. Изигра ме. Младата, но опитна в светското коварство господарка на дома е решила да се позабавлява за сметка на братовчеда от провинцията. Ще ме остави да се тюхкам тук до сутринта, накрая ще заръча на някой слуга да ми поднесе закуска и да ме изпроводи навън. Или след два-три часа ще заповяда на някоя робиня да дойде при мен. Или ще ми изпрати беззъба старица, докато гостите се кискат зад потайни процепи в стената. Или…

Поне хиляда пъти се колебаех дали да не побягна. Просто докосвам таймера и се изстрелвам напред по линията в 1204 година, където Конрад Зауерабенд, Палмира Гостаман, семейство Хагинс и останалите мои туристи спят, без да бдя над тях.

Да офейкам? Сега? Когато всичко се подреди толкова добре? Какво ще ми каже Метаксас, щом научи как съм си изтървал нервите?

Спомних си как моят гуру — чернокожият Сам, ме попита: „А ако имаше шанс да сбъднеш съкровената мечта, щеше ли да се вкопчиш в него?“

Пулхерия беше съкровената ми мечта, вече знаех.

Спомних си и как черньото ми каза: „Ти обичаш сам да се проваляш.“

Хайде, прапраправнуче. Измъкни се оттук, преди съблазнителната прародителка отпреди столетия да ти предложи влажната тъма на утробата си.

Спомних си и как Емили от генетичния салон, която имаше пророческа дарба, извика пронизително: „Пази се от любовта във Византион! Пази се! Пази се!“

А аз обичах. Във Византион.

Ставах, прекосявах стаята напред-назад хиляда пъти, стоях до вратата и се ослушвах, долавях смеха и далечните песни, накрая свалих дрехите си и ги сгънах старателно една по една на пода до леглото. Стоях гол, но таймерът си беше на тялото ми и аз се питах дали да не махна и него. Каква би казала Пулхерия, когато види тази тънка пластмасова препаска на кръста ми? Как бих могъл да й обясня?

Свалих и таймера и за пръв път се отделих от устройството през цялата си кариера на пътешествия назад по линията. Заля ме цунами от ужас. Без него се почувствах още по-гол, направо одран до кости. Без таймера на кръста си бях роб на времето като всички останали. Не можех да избягам бързо. Ако Пулхерия бе подготвила някаква жестока шега и ме завареха, без таймерът да е на мен, бях обречен.

Върнах го припряно на мястото му.

После се измих старателно навсякъде, за да съм чист за Пулхерия. И стърчах гол до леглото, чаках още милиард години. Копнеех за тъмните кръгове по напращелите гърди на Пулхерия, за меката кожа по вътрешната страна на бедрата й. Пенисът ми щръкна толкова издут, че хем се възгордях, хем се засрамих.

Не исках Пулхерия да влезе и да ме зърне застанал до леглото с това дръвче от плът, поникнало между краката ми. Приличах на катурнат триножник. Да я посрещна така беше прекалено грубо. Почувствах се глупаво и пак навлякох дрехите си, без да се бавя. И чаках още милиард години. Гледах как първото просветляване на зората започна да се смесва с лунните лъчи в тесния прозорец.

И вратата се отвори, Пулхерия влезе в стаята и залости.

Бе махнала от лицето си тежкия грим и свалила всички накити освен златна верижка на гърдите си. Сега носеше само тънка копринена дреха по тялото. Дори в мъжделивата светлина виждах, че е гола под нея и извивките й почти ме подлудиха. Тя пристъпи плавно към мен.

Прегърнах я и се опитах да я целуна. Тя не знаеше да се целува. Позата, която двама заемат за допир на устните, беше чужда за нея. Трябваше да я притисна към себе си и нежно да наклоня главата й назад. Тя се усмихна, озадачена, но податлива.

Устните ни се докоснаха. Езикът ми се плъзна в устата й.

Тя се разтрепери и долепи тялото си още по-плътно до моето. Много бързо усвояваше теорията на целувките.

Ръцете ми се плъзнаха по раменете й и смъкнаха дрехата.

Розови зърна на гърдите. Разперените ми пръсти измериха заобленото дупе. Чудесен размер. Прокарах върховете им по бедрата й. Превъзходни бедра. Възхитих се на двете дълбоки трапчинки на кръста й.

Тя беше и свенлива, и страстна — прекрасно съчетание.

Когато се съблякох, Пулхерия видя таймера и го пипна, но не попита нищо, а ръцете й продължиха да опипват по-надолу. Тупнахме заедно на леглото.

Знаете ли, всъщност сексът е нелепост. Поне телесната му страна. Замислете се за неимоверните усилия, вложени във възпяване на чукането. И в какво се състои то в края на краищата?

Пъхате късия втвърден израстък от плът в овлажненото тунелче и го търкате напред-назад вътре, докато не се натрупа заряд, тъй да се каже, който да доведе до изпразване. Все едно палите огън с търкане на пръчка в дъска. Все едно изпълнявате инструкция: „Вкарвате шип А в отвор Б и го движите до завършване на операцията.“

Поглеждате така на самия акт и си знаете, че е смехотворен. Задник напъва надолу, мятат се разтворени крака, чуват се приглушени стонове, ту ускоряване, ту забавяне… Възможно ли е да има нещо по-глупаво в ролята на основното действие, господстващо над човешките емоции?

Не е възможно, разбира се. Но тогава защо това обляно в пот напрягане с Пулхерия беше толкова важно за мен? (Може би и за нея.)

Моята теория гласи, че истинското значение на секса — хубавия секс — е символичното. То е отвъд факта, че получавате мимолетно „удоволствие“ от това тласкане и напъване. В края на краищата същото удоволствие е достъпно и без затрудненията в намирането на партньор, но изобщо не е същото, нали?

Не, в секса има нещо повече от гъдела в слабините — той е празник на духовното сливане, на взаимното доверие. В леглото ей казваме един на друг ето, отдавам ти се с надеждата да ми дариш удоволствие, ще се постарая и ти да изпиташ това удоволствие. Един вид споразумение. И тръпката е тъкмо в споразумението, не в удоволствието, което то носи.

Казвате още — това е моето голо тяло с всичките му недостатъци и аз ти го показвам с доверие, защото знам, че няма да ми се присмиваш. Казвате още — приемам тази интимност с тебе, макар и да знам, че можеш да ми предадеш някоя отвратителна болест. С желание поемам този риск, защото с мен си ти. А жената казвала още, поне до края на деветнайсети или началото на двайсети век — приемам те в себе си, макар че може да има какви ли не биологични последствия след девет месеца.

Всичко това е много по-важно от бързия кеф. Ето защо механичните устройства за мастурбация не заместиха секса и никога няма да го заместят.

Ето защо онова, което се случи между мен и Пулхерия Дука в онова ранно византийско утро на 1105 година беше несравнимо по-истинско общуване от случилото се между мен и императрица Теодора половин хилядолетие по-рано, както и между мен и незнайния брой момичета цяло хилядолетие по-късно. В Теодора, в Пулхерия и в онези момичета напред по линията аз изливах горе-долу същите кубически сантиметри солена на вкус течност. Но с Пулхерия беше различно. С Пулхерия нашият оргазъм беше само символичен завършек на нещо по-голямо. За мен Пулхерия беше въплъщение на красотата и изяществото, а това, че тя склони толкова лесно да легне с мен, ме направи по-могъщ император от Алексий. Нито моята струя в нея, нито нейните тръпки в отговор означаваха кой знае какво пред факта, че се събрахме с доверие, с вяра, със споделено желание, с… любов. Ето ви я сърцевината на моята философия. Разкрит съм като неподправен романтик. Това е дълбокомисленият извод, който извлякох от всичко преживяно: сексът с любов е по-хубав от секса без любов. Велико заключение. Ако искате, мога да ви докажа и че е по-добре да си здрав, отколкото болен. И че да имаш пари е по-добре, отколкото да си беден. Способностите ми за абстрактно мислене са направо безгранични.

48.

Въпреки че доказахме тази философска теза напълно успешно, решихме да я докажем отново след половин час. Повторението е майка на знанието.

После лежахме един до друг в сладка премала. В такъв момент бих предложил на партньорката си тревица, за да споделим още един вид сливане, но тук беше невъзможно, разбира се. Това ми липсваше.

— Различно ли е там, откъдето идваш? — полюбопитства Пулхерия. — Питам за хората, как се обличат, как говорят…

— Много е различно.

— Георгиос, у тебе има нещо твърде странно. Дори в прегръдките ти. Не че съм много опитна в това, повярвай. Ти и Лъв сте единствените мъже, с които съм била.

— Истината ли казваш?

Очите й блеснаха гневно.

— Ти за развратница ли ме смяташ?

— О, не, само че… — „Ами сега?“ — В моята страна — продължих отчаяно — момичето опознава мнозина мъже преди сватбата. И никой не възразява. Такъв е обичаят.

— Тук не е така. Пазят ни строго! Омъжиха ме на дванайсет, нямах време за волности. — Тя се намръщи, подпря се и наведе глава да ме погледне в очите. Гърдите й се люшнаха съблазнително над лицето ми. — Жените във вашите земи наистина ли са толкова разпуснати?

— Истина е, Пулхерия. Такива са си.

— Но вие сте византийци! Не сте варвари от север! Как можете да допускате това „опознаване на мнозина мъже“?

— Такъв е обичаят — повторих, неубедително.

— А може би ти не си от Епир — предположи тя. — Може би идваш от много по-далечна страна. Пак ти казвам — твърде странен си, Георгиос.

— Не ме наричай Георгиос — престраших се аз. — Наричай ме Джъд.

— Джъд ли?

— Джъд.

— И защо да те наричам така?

— Това е същинското ми име. Истинското. Георгиос е… името, с което само се представям.

— Джъд. Джъд… Име, каквото никога не бях чувала. Да, ти си от чудата страна! Така си е!

Усмихнах й се като сфинкс.

— Обичам те — казах и захапах игриво зърната на гърдите й, за да отклоня вниманието й.

— Толкова си странен — говореше тя унесено. — Толкова различен. Но почувствах влечение към тебе от първия миг. Знаеш ли, отдавна си мечтаех да бъда толкова порочна, но тъй и не се осмелих. О, предлагали са ми десетки пъти, но не си струваше да се излагам на опасност. А когато те видях, усетих този огън в себе си, този… този глад… Защо? Кажи ми защо? Ти си привлекателен като мнозина от мъжете, на които бих могла да се отдам, но се оказа единственият. Защо?

— Било е предопределено — уверих я. — Вече ти казах. Неустоима сила ни събира през…

… вековете…

— морето — завърших недодялано.

— Ще дойдеш ли отново при мен?

— Отново и отново, и отново…

— Ще измисля как да се срещаме. Лъв няма да научи никога. Толкова време се занимава с печалбите си, толкова често е при императора… дори ме поглежда рядко. Аз съм само една от многото му хубави играчки. Ще се срещаме, Джъд, често ще преживяваме удоволствието заедно и… — тъмните й очи заискриха — … може да ме дариш с дете.

Почувствах как небесата се разтварят и ме обсипват с мълнии.

— От пет години съм омъжена, а нямам дете — продължи Пулхерия. — Не разбирам. Сигурно съм била твърде млада в началото… аз си бях малка… но и досега — нищо. Дари ме с дете, Джъд. Лъв ще ти бъде благодарен… тоест ще бъде щастлив, защото ще си мисли, че е негово. Ти дори приличаш на мъжете от рода Дука, особено в очите, значи никой нищо няма да заподозре. Мислиш ли, че заченахме дете тази нощ?

— Не.

— Не? Защо си толкова уверен?

— Имам си начини.

Галех гладката й кожа.

„Е, ако карам още двайсетина дни без хапче, мога да ти направя колкото искаш бебета, Пулхерия! И да оплета такива възли в тъканта на времето, че никой да не ги развърже. Ще стана собственият си прапра… и така нататък. Дали не съм плод от собственото си семе? Дали времето се е обърнало наопаки, за да ме създаде?“

Не. Не би могло да ми се размине. От мен Пулхерия щеше да получи страст, но не и заплождане.

— Изгревът е скоро — прошепнах й.

— По-добре ще е да си тръгнеш. Къде да ти изпращам вести?

— При Метаксас.

— Добре. Ще се срещнем пак след два дена, нали? Ще уредя всичко.

— Пулхерия, твой съм, когато и да поискаш.

— След два дена. Но сега си върви. Ще те изпроводя.

— Опасно е. Слугите са на крак. Пулхерия, прибери се в покоите си. Мога да изляза сам.

— Но… невъзможно…

— Знам откъде да мина.

— Наистина ли?

— Кълна се.

Наложи се да я убеждавам още, но накрая се съгласи да не рискува. Целунахме се, тя се уви в коприната, хванах я за ръката, притиснах я до себе си още веднъж и тя излезе. Отброих шейсет секунди. Скочих шест часа назад по линията. Веселбата беше в разгара си. Измъкнах се небрежно от сградата, като заобиколих отдалече залата, където моето по-ранно „аз“ разговаряше почтително с император Алексий. Излязох незабелязано. До морската стена край Златния рог настроих отново таймера и се прехвърлих напред по линията в 1204 година. Тръгнах забързано към странноприемницата, където бях оставил спящите туристи. Стигнах там по-малко от три минути след скока си (струваше ми се, че са се изнизали много дни оттогава) към времето на Пулхерия.

Дотук добре. Преживях своята нощ на изгаряща страст, душата ми се освободи от терзанието и пак се заемах с работата си, без никой да узнае. Проверих леглата.

Мистър и мисис Хагинс — да.

Мистър и мисис Гостаман — да.

Мис Пистил и Билбо — да.

Палмира Гостаман — да.

Конрад Зауерабенд — да? Не.

Конрад Зауерабенд…

Нямаше го. Липсваше. Леглото му беше празно. За трите минути, през които отсъствах, Зауерабенд се бе изсулил нанякъде.

Но накъде?

Пронизаха ме първите иглички на паниката.

49.

Спокойствие. Запази спокойствие. Отишъл е да се изпикае, това е всичко. Ей сега ще се върне.

„Първа точка. Куриерът е длъжен да знае местонахождението на всеки от поверените му туристи във всеки момент. Наказанието е…“

Запалих факел от жаравата в огнището и изтичах в коридора.

Зауерабенд?

Не пикаеше. Не ровичкаше в килера в кухнята. Не тършуваше в избата.

Зауерабенд?

По дяволите, къде си се дянал, прасе такова?

Още усещах по устните си вкуса на Пулхерия. По кожата ми още лепнеше потта й, смесила се с моята. Други нейни течности засъхваха по слабините ми. Всички прелестни, — забранени наслади на междувремевото кръвосмешение още трептяха в съзнанието ми.

Мислех си как за такова нещо времевият патрул просто ще ме заличи. Ще им кажа: „Загубих турист.“ А те ще попитат: „Как се случи?“ Ще отговоря: „Излязох от стаята за три минути и той изчезна.“ А те: „Три минути, а? Нали ти е забранено да…“ Ще кажа: „Само три минути. За Бога, нима очаквате да ги надзиравам по двайсет и четири часа в денонощието?“ Може и да проявят разбиране, но по задължение ще проверят произшествието и ще открият, че най-безцеремонно съм скочил в друго време. Ще ме проследят до 1105 година, ще ме заварят с Пулхерия и ще се убедят, че не само съм бил небрежен като куриер, но съм се сношавал със собствената си прапрапра…

Спокойствие. Спокойствие.

Сега на улицата. Освети с факела наоколо. Зауерабенд? Зауерабенд? Никакъв Зауерабенд.

Ако аз бях Зауерабенд, накъде бих отпрашил?

Към дома на някоя дванайсетгодишна византийка? Как би си намерил някоя? Как би се вмъкнал вътре? Не. Не би го направил. Но къде е той? Шляе се из града ли? Излязъл е за малко на чист въздух? А би трябвало да е заспал. Да хърка. Не. Спомних си, че когато скачах, той не спеше, не хъркаше, а досаждаше на Палмира Гостаман. Влетях обратно в странноприемницата. Нямаше смисъл да го издирвам наслуки в Константинопол.

Обзет от още по-силна паника, аз събудих Палмира. Тя си търкаше очите, мрънкаше, мигаше. Факелът хвърляше отблясъци по плоската й гръд.

— Къде отиде Зауерабенд? — прошепнах рязко.

— Казах му да ме остави на мира. Казах му, че ако не престане да ме тормози, ще му отхапя оная работа. Той си беше сложил ръката ей тук и…

— Да, да, но къде отиде?

— Де да знам. Просто стана и се махна. В стаята беше тъмно. Заспах преди две-три минути. Защо ти трябваше да ме будиш?

— Много си ми полезна, няма що — промърморих. — Я заспивай.

„Спокойствие, Джъдсън, спокойствие. Има си лесно решение. Ако не се беше стегнал толкова, щеше да се сетиш отдавна. Само трябва да прекроиш случката така, че да върнеш Зауерабенд в стаята, както върна живота на Мардж Хеферин.

Незаконно е, разбира се. Куриерите нямат право да се занимават с поправки на времевия поток. Това е задача на патрула. Но поправката ще бъде съвсем дребничка… Ще се справиш бързо и никой няма да научи. Нищо не те сполетя за кърпенето на миналото с Хеферин, нали? Да. Да! Това е единственият ти шанс, Джъд.“

Седнах на ръба на моето легло и се постарах да измисля най-правилния план. Нощта с Пулхерия попритъпи остротата на интелекта ми.

„Мисли, Джъд. Мисли както никога досега.

Колко беше часът, когато скочи назад към 1105-а?

Оставиха четиринайсет минути до полунощ.

Колко беше часът, когато се върна?

Оставаха единайсет минути до полунощ.

Колко е часът сега?

Остава една минута до полунощ.

Кога Зауерабенд се е измъкнал от стаята?

В този промеждутък от три минути.

Следователно колко назад по линията трябва да се прехвърлиш?

Около тринайсет минути. Нали си наясно, че ако скочиш назад повече от тринайсет минути, ще срещнеш предишното си «аз», което се готви да отпраши към 1105-а? Това е парадоксът на удвояването.

Трябва да рискувам. Така съм загазил, че парадоксът е по-малката ми грижа.

Тогава скачай и оправи положението.

Тръгвам.“

Настроих прехвърлянето безупречно — назад по линията тринайсет минути без няколко секунди. Открих удовлетворен, че предишното ми „аз“ вече го няма, но Зауерабенд още е тук. Грозният дебел мръсник беше в стаята, седнал на леглото си с гръб към мен.

Щеше да е много лесно да го спра сега. Просто му забранявам да напуска стаята и го задържам вътре през следващите три минути, с което заличавам изчезването му. В мига, когато предишното ми „аз“ се върне — тоест в единайсет минути преди полунощ — аз скачам десет минути напред по линията и заемам полагащото ми се място във времевия поток. Така Зауерабенд ще бъде пазен от куриер (в едно или друго въплъщение) през целия опасен период. За мен ще има съвсем кратък миг на удвояване, но аз ще се разкарам от това времево равнище толкова чевръсто, че той едва ли ще се усети. И всичко ще се нареди както трябва.

Да. Много добре.

Тръгнах през стаята към Зауерабенд с намерението да му се изпреча, когато понечи да излезе. Той изви глава стреснат и ме видя.

— Върна ли се?

— И още как. И няма да ти…

Той пипна таймера си и изчезна.

— Чакай! — Крясъкът ми разбуди всички. — Не можеш да правиш това! Невъзможно е! Таймерите на туристите не са…

Гласът ми стихна в глупаво хриптене. Зауерабенд го нямаше, той скочи във времето пред очите ми. Колкото и да викам към мястото, където беше, няма да го върна. Ама че хитра, гнусна топка лой! Бъзикаше си таймера, хвалеше се, че щял да си работи сам с него, някак бе стигнал до блокираните функции, за да получи достъп до управлението…

Сега вече затънах страховито. Един от моите туристи се мотаеше из миналото с активиран таймер, скачаше в който си поиска момент… какво чудовищно оплескване! Отчаях се. Разбира се, патрулът щеше да го сгащи непременно, преди да е извършил прекалено много времеви престъпления, но нямаше никакво съмнение, че аз щях да си го отнеса, защото допуснах да ме изиграе.

Освен ако го докопам, преди да скочи.

Минаха петдесет и шест секунди, откакто аз се прехвърлих тук, за да възпра Зауерабенд.

Без никакви колебания настроих таймера си и скочих. Ето го Зауерабенд отново на леглото. Ето го другото ми „аз“ — тръгваше през стаята към него. Ето ги останалите туристи, които още не съм вдигнал от сън с крясъка си.

Хайде — вече сме повече от него. Спипахме го.

Метнах се към Зауерабенд, готов да се вкопча в ръцете му и да му попреча да скочи във времето.

Озърна се в мига, когато направих движение. И посегна с дяволска пъргавина към своя таймер.

Скочи. Изчезна. Проснах се на празното му легло вцепенен.

Другият Джъд впи жлъчен поглед в мен.

— Ти пък откъде се изтърси, мътните те взели?

— Аз съм петдесет и шест секунди пред тебе. Пропуснах първия шанс да го хвана и скочих назад за втори опит.

— Пак го изтърва, както виждам.

— Вярно си е.

— И освен това се удвоихме.

— Поне това можем да оправим. — Проверих колко е часът. — След трийсет секунди скачаш шейсет секунди назад и се връщаш във времевия поток.

— Как пък не! — сопна се Джъд Б.

— Какви ги дрънкаш?

— Защо да го правя? Зауерабенд пак ще е изчезнал или поне ще ме изпревари. Няма да го приклещя, нали?

— Но ти трябва да скочиш.

— Защо?

— Защо аз го направих в тази точка от потока.

— Имал си причина — заинати се той. — Току-що си изтървал Зауерабенд и си искал да скочиш около минута назад, за да опиташ пак да го хванеш. Но аз нямах шанс дори да го изтърва. А и защо да се притеснявам за времевия поток? Вече е променен.

Прав беше. Петдесет и шестте секунди изтекоха. Сега бяхме в момента, когато за пръв път се опитах да възпра Зауерабенд. Но за Джъд Б минутата, преживяна и от мен при първото изчезване на Зауерабенд, протече съвсем различно. Всичко се обърка. Породих свой дубликат, който не искаше да се махне, а и вече нямаше къде да се намести. Оставаха тринайсет минути до полунощ. След още две минути щяхме да си имаме и трети Джъд — онзи, който скочи напред по линията направо от прегръдката на Пулхерия, за да установи, че Зауерабенд го няма. Той пък имаше свое предопределение — да се щура десет минути паникьосан, а после да скочи от дванайсет часа без една минута в дванайсет часа без четиринадесет минути, с което щеше да предизвика целия процес, завършил с нас двамата.

— Трябва да офейкаме оттук — настоя Джъд Б.

— Преди той да се появи.

— Именно. Защото ако ни зърне, може изобщо да не стигне до скока към дванайсет часа без четиринайсет минути и така…

— … би заличил и мен, и тебе.

— Но къде да отидем? — попита той.

— Можем да се върнем три или четири минути и да спрем Зауерабенд заедно.

— Не е добра идея. Ще се засечем с още един от нас — онзи, който се кани да отиде при Пулхерия.

— И какво толкова? Ще го напъдим да скочи, щом обездвижим Зауерабенд.

— Пак не става. Ако отново го изтървем, ще предизвикаме още една промяна във времевия поток и може би ще си навлечем трети екземпляр. Все едно строим зала с огледала — ще се отразяваме напред-назад, докато не се натрупаме в един милион екземпляра. Той е прекалено бърз в работата с таймера си.

— Прав си — признах, но съжалявах, че Джъд Б не се върна където му беше мястото, преди да е станало твърде късно.

Дванайсет минути до полунощ.

— Имаме шейсет секунди да се разкараме. Къде отиваме?

— Не се връщаме за нов опит да хванем Зауерабенд. Това не се оспорва.

— Да.

— Но ние трябва да го открием.

— Да.

— А той може да е в която и да е точка от времето.

— Да.

— Значи ние двамата не стигаме. Нуждаем се от помощ.

— Метаксас.

— Да. И може би Сам.

— Да. И Буонокоре. И Джеф Монро. Това е криза!

— Да — казах аз. — Слушай, остават десет секунди. Ела с мен!

Изтичахме надолу по задната стълба и се разминахме на косъм с Джъд от дванайсет часа без единайсет минути. Свихме се в тъмната кухина под стълбата и си мислехме за Джъд, който над нас откриваше липсата на Зауерабенд.

— Ще имаме нужда от цял екип — казах аз. Ти скачай назад в 1105 година, намери Метаксас и му обясни какво се случи. После повикай подкрепления и ги убеди да започнат издирването на Зауерабенд по цялата времева линия.

— Ами ти?

— Аз няма да мърдам оттук до дванайсет без една минута. В този миг онзи горе ще скочи тринайсет минути назад…

— … и ще остави хората си без надзор…

— … а някой трябва да стои при тях, затова ще се кача, щом той скочи, и ще вляза в основната роля на Джъд Елиът като техен куриер. Ще остана там, докато не получа вест от тебе. Разбрахме ли се?

— Разбрахме се.

— Тогава тръгвай.

И той тръгна. Аз се свивах на кълбо и се тресях от уплаха. Всичко ме цапардоса наведнъж в помитаща реакция. Зауерабенд изчезна, аз породих свое алтер его чрез парадокса на удвояването и само за една вечер извърших повече времеви престъпления, отколкото бях в състояние да изброя, и…

Приплака ми се.

Още не разбирах, че бъркотията тепърва започваше.

50.

Една минута преди полунощ събрах сили и се качих горе, за да поема ролята на оригиналния Джъд Елиът. Докато влизах в стаята, позволих си наивната надежда, че ще заваря всичко насочено по нормалния му път, а Зауерабенд пак ще си е в леглото. Молех се всичко да е поправено чрез намеса с обратно действие. Но Зауерабенд не беше в стаята.

Това означаваше ли, че няма да бъде намерен никога?

Не беше задължително. Може би, за да не се заплете положението още повече, ще бъде върнат в нашата екскурзия малко по-напред по линията, в първите часове на нощта или малко преди изгрев.

Или ще бъде върнат в точката, от която скочи — около дванайсет часа без тринайсет минути, — но аз незнайно как няма да съм осведомен за връщането му поради загадъчно последствие от парадокса на времевото изместване, което ме държи извън цялата система.

Не знаех. И не исках да знам. Исках само Конрад Зауерабенд да бъде открит и пратен на полагащото му се място във времето, преди патрулът да надуши какво се мъти и да ме разпердушини.

Дори не помислих за сън. Прегърбих се окаяно в единия ъгъл на леглото, но ставах от време на време да огледам хората си. Семейство Гостаман спеше. И семейство Хагинс спеше. Палмира, Билбо и мис Пистил също спяха.

В два и половина сутринта някой почука тихо на вратата. Хвърлих се натам и отворих със замах.

Друг Джъд Елиът стоеше пред прага.

— Кой си ти? — попитах сърдито.

— Същият, който беше тук преди. И който отиде да търси помощ. Няма още някой от нас в момента, нали?

— Не ми се вярва да има. — Излязох в коридора при него. — Е, какво става?

Той беше изцапан и небръснат.

— Нямаше ме цяла седмица. Ние търсихме къде ли не напред и назад по линията.

— Кои „вие“?

— Ами първо отидох при Метаксас в 1105 година, както ти предложи. Той е много загрижен за нас. Веднага възложи на всичките си слуги да проверяват дали някой, отговарящ на описанието на Зауерабенд, може да бъде намерен в 1105-а.

— Не е излишно.

— Струва си да опитат — съгласи се моят двойник. — После Метаксас скочи напред към текущото време и се обади на Сам, който долетя от Ню Орлиънс, като доведе и Сид Буонокоре. Метаксас предупреди и Колетис, Гомперс, Пластирас, Папас… всички куриери по византийския маршрут. Заради проблемите с едновременността не вдигаме под тревога онези, които са с по-ранна отправна точка в текущото време от декември 2059-а, но пак събрахме мнозина. А сега… тоест от една седмица просто тършуваме година по година на лов за Зауерабенд, разпитваме на пазара, душим за следи. Занимавах се с това по осемнайсет-двайсет часа на денонощие. Същото правеха и останалите. Чудесно е, че са толкова верни приятели!

— Няма спор — кимнах. — Но какъв е шансът да го намерим?

— Е, засега смятаме, че не е напуснал Константинопол, макар че нищо не му пречи да се прехвърли напред по линията в 2059-а, да се изнесе във Виена или в Москва и пак да изчезне назад по линията. Можем само да упорстваме. Ако не се появи във Византия, ще проверим в турските векове, после в предвизантийските, чак тогава ще съобщим в текущото време на куриери по други маршрути да дебнат за него и…

Раменете му се превиха, беше изтощен.

— Слушай — казах му, — трябва да си починеш. Защо не се върнеш в 1105-а и да се отпуснеш за няколко дни при Метаксас? Прехвърли се тук, щом се възстановиш, а аз ще отида да търся. Така можем да се редуваме безкрайно. Нека тази нощ през 1204-та ни е сборният пункт. Когато и да скачаш при мен, идвай в тази нощ, за да не се накъсва контактът помежду ни. Ако ще да търсим до края на двата си живота, но ще докараме Зауерабенд при групата, преди да настъпи това утро.

— Правилно.

— Значи всичко е ясно? Почини си няколко дни във вилата и се върни тук половин час по-късно. И тогава аз ще те сменя.

— Ясно — кимна той и излезе на улицата, за да скочи във времето.

Отидох в стаята да подновя меланхоличното си бдение. В три часа сутринта Джъд Б се появи отново. Изглеждаше нов човек — бръснат, изкъпан, облечен в други дрехи и очевидно наваксал съня.

— Три дни отдих при Метаксас. Чудничко!

— Изглеждаш много добре. Дори твърде добре. Да не си се отбил за малко натискане с Пулхерия?

— Не ми е хрумвало. Но и да бях отишъл при нея, какво от това? Ей, копеле, сега да не ме предупреждаваш да стоя настрана от нея?

— Нямаш никакво право да… — започнах аз.

— Аз съм ти, забрави ли? Не можеш да ревнуваш от себе си.

— Да, май не можеш. Ама че съм тъпанар.

— Аз съм още по-тъп — заяви Джъд Б. — Трябваше да се видя с нея, щом бездруго бях там.

— Да, но сега е мой ред. Ще участвам в търсенето, докато окапя, ще си почина във вилата и може би ще се позабавлявам с нашата възлюбена. Дано не си против.

— Честно си е — въздъхна той. — Колкото е моя, толкова е и твоя.

— Точно така. Когато се погрижа за всичко, ще се върна тук в… да речем, в три и четвърт. Схващаш ли?

Съгласувахме си графика и през 1105 година, за да избегнем съвпадения. Не исках да се озова там и да го заваря или още по-лошо — да отида преди изобщо да се е появявал.

Излязох от странноприемницата и скочих назад по линията. В 1105 година намерих колесница и платих на кочияша да ме откара във вилата през един златен есенен ден.

На стълбите пред входа ме посрещна Метаксас с морен поглед и набола четина по бузите.

— Ти кой си — А или Б?

— Аз съм А. Б зае мястото ми в странноприемницата през 1204-та. Как върви издирването?

— Скапано — призна Метаксас. — Но не губи надежда. Ще бъдем с тебе до края. Влез да се видиш с някои стари приятели.

51

Казах им:

— Адски съжалявам, че ви въвлякох в тази гадост.

Мъжете, които уважавах най-много от всички на света, се усмихваха, подхилваха и отвръщаха:

— Стига бе, нищо особено.

Те бяха опърпани и мръсни. Бяха се бъхтили усърдно и безплодно заради мен и им личеше. Искаше ми се да ги прегърна всички наведнъж. Черният Самбо, Джеф Монро с лицето като пластмасова маска, Сид Буонокоре с лукавите очи. Папас, Колетис, Пластирас. Имаха си таблица, в която отбелязваха местата, където не бяха открили Конрад Зауерабенд. Много редове от таблицата вече бяха попълнени.

— Не се тревожи, момко — успокои ме Сам. — Ще го издирим.

— Толкова съжалявам, че заради мен си прахосвате почивките…

— Това би могло да сполети всеки от нас — прекъсна ме Сам. — Ти не си виновен.

— Как тъй не съм виновен?

— Зауерабенд е разчовъркал своя таймер зад гърба ти, нали? Как би могъл да предотвратиш това? — Сам се ухили. — Трябва да ти помогнем да се измъкнеш. Не знаем кога същото може да се случи и на нас.

— Всички за един — изрече Мадисън Джеферсън Монро. — Един за всички.

— Да не се заблуждаваш, че си първият куриер с избягал клиент? — обади се Сид Буонокоре. — Не бъда такъв празноглавец! Тези таймери могат да бъдат пренастроени от всеки, който разбира теорията на ефекта на Бенчли.

— Никой не ми е казвал…

— Защото не искат да се разчува. Само че се случва. По пет-шест пъти годишно някой потегля на собствено пътешествие във времето зад гърба на куриера си.

— И как постъпват с куриера? — промърморих аз.

— Ако времевият патрул научи ли? Уволняват го — навъсено процеди Буонокоре. — А ние опитваме да си помагаме, преди да се е намесил патрулът. Гнусно занимание, но сме длъжни да го правим. Ако не се погрижиш за някого от своите, когато е загазил, кой, по дяволите, ще се погрижи за тебе?

— Пък и така можем да се чувстваме герои — добави Сам.

Прегледах таблицата. Те бяха претърсили почти навсякъде в ранната епоха на Византия — от Константин до втория Теодосий, — не по-малко внимателно бяха проверили и в последните два века на империята. В столетията по средата досега имаше само набези тук-там. Сам, Буонокоре и Монро се бяха върнали за отдих. Колетис, Пластирас и Папас се готвеха да потеглят за ново търсене и обсъждаха стратегията.

Всички продължаваха да се държат много мило с мен, докато умувахме как да спипаме Зауерабенд. Душата ми се сгряваше от сантиментална привързаност към тези хора. Моите другари в беда. Моите съратници. Моите колеги. Времевите мускетари. Дори дръпнах кратка реч колко съм им признателен за подкрепата. Те май се смутиха и пак ме увериха, че всичко просто опирало до златното правило на колегиалността.

Вратата се отвори и прашна фигура се затътри вътре, имаше твърде чужди за епохата черни очила на носа си. Наджиб Даджани, моя наставник! Изгледа ме кисело, тръшна се в кресло и размаха ръка нетърпеливо с надеждата някой да му поднесе вино.

Колетис му връчи голяма чаша. Даджани първо изля малко в шепата си и почисти очилата. После изгълта остатъка.

— Мистър Даджани! — възкликнах. — Не знаех, че са повикали и вас! Искам да ви благодаря, че ми помагате в…

— Тъп скапаняк — тихо ме прекъсна той. — Как допуснах да станеш куриер?

52.

Даджани се връщаше от неуспешно търсене в града от 630 до 650 година. Беше уморен и раздразнителен, очевидно никак не му допадаше да си прахосва свободното време, за да издирва турист, избягал от друг куриер.

Той угаси набързо сантименталното огънче в душата ми. Опитах се да натрапя и на него благодарствената реч, но Даджани подхвърли язвително:

— Зарежи подмазването. Правя го, защото ще ми излезе лошо име като инструктор, ако патрулът научи що за човекоподобно съм позволил да вилнее като куриер. Пазя собствената си кожа.

Настъпи неприятно мълчание с пристъпяне от крак на крак и прокашляне.

— За мен е много обезсърчаващо да чуя това — смънках аз.

— Хлапе, не го оставяй да те смачка — намеси се Буонокоре. — Казах ти — на всеки куриер може да се падне турист, който ще разбъзика таймера си и…

— Изобщо не говоря за изчезването на туриста — сопна се Даджани. — А за факта, че този идиот е успял да се удвои, докато се е мъчил да заличи грешката си! — Той си изплакна гърлото с още вино. — За първото му прощавам, но не и за второто.

— Удвояването си е грозна история — призна Буонокоре.

— Сериозен проблем — кимна Колетис.

— Лоша карма — въздъхна Сам. — Хич не знам как ще прикрием това.

— Не мога да си спомня подобен случай — заяви Папас.

— Голямо оплескване в сметките — отбеляза Пластирас.

— Слушайте — казах им, — удвояването стана случайно. Толкова се увлякох от желание да хвана навреме Зауерабенд, че не отделих време да обмисля последствията…

— Разбираме — смънка Сам.

— Естествено е човек да сбърка под напрежение — добави Джеф Монро.

— На всеки би могло да се случи — успокои ме Буонокоре.

— Жалко. Много жалко — изсумтя Папас.

Започнах да се чувствам не член на задружно братство, а по-скоро достоен единствено за съжаление слабоумен племенник, който все оставя смрадливи локвички след себе си, където и да стъпи. Чичовците на идиотчето се опитваха този път да почистят особено противна цапаница и да го залъгват през това време, за да не разхвърля още повече боклук.

Щом осъзнах какво е истинското отношение на тези мъже към мен, дощя ми се да повикам времевия патрул, да призная времевите си престъпления и сам да се примоля за заличаването си. Душата ми се спаружи. Аз, който се чуках с императрици, съблазнявах пазени благороднички, беседвах с императори… Аз, последният Дука, крачещ из хилядолетията, надареният куриер, подражаващ на Метаксас… Аз бях за тези ветерани само ходеща купчина лайна.

53.

Метаксас не бе отварял уста през последните петнайсетина минути, но сега каза:

— Ако тези, които тръгват, са готови, ще заповядам да приготвят колесница и да ви откарат в града.

Колетис завъртя глава:

— Още не сме си разпределили периодите, но ще се уговорим за минутка.

Посъветвахме се набързо над таблицата. Решихме, че Колетис ще поеме периода 700–725 година, Пластирас — 1150–1175 година, а аз ще тършувам в 725–745 година. Папас бе донесъл скафандър и щеше да огледа времето на епидемията през 745–747 година, в случай че Зауерабенд се е натресъл случайно в този забранен период.

Изненадах се, че при очевидното им лошо мнение за мен те ми позволиха да скоча самостоятелно. Сигурно си казваха, че вече няма как да причиня още по-големи неприятности. Потеглихме към града в една от колесниците на Метаксас. Всеки от нас носеше малък, но забележително точен портрет на Конрад Зауерабенд, нарисуван на лакирана дъсчица от византийски художник, когото Метаксас бе наел. Художникът пък рисувал по холоснимка. Питах се какво ли си е помислил.

Щом пристигнахме в самия град, ние се разпръснахме и един по един се прехвърлихме в периодите, където щяхме да търсим. Аз скочих назад по линията в 725 година и чак тогава осъзнах каква шегичка си бяха направили с мен.

Иконоборството тъкмо се развихряше — император Лъв III бе заклеймил наскоро поклонението пред нарисувани образи. По онова време почти всички византийци бяха страстни почитатели на иконите и Лъв се бе захванал да премахне това идолопоклонство. Отначало само проповядваше срещу иконите, после унищожи образа на Христос в параклиса пред Големия дворец. Нататък стана още по-зле — започнаха гонения и срещу образите, и срещу създателите, им, а синът на Лъв издаде прокламация: „Да бъдат отхвърлени, премахнати от Църквата Христова и прокълнати всички подобия, изработени от какъвто и да било материал чрез злото изкуство на живописта.“

И тъкмо в такива времена аз трябваше да обикалям из града с малко изображение на Конрад Зауерабенд в ръката си и да разпитвам хората: „Виждали ли сте този човек някъде?“

Портретчето не приличаше много на икона. Който и да го погледнеше, не би могъл да сбърка Зауерабенд със светец. Въпреки това често си имах разправии.

— Виждали ли сте този човек някъде? — питах и показвах рисунката.

На пазара.

В баните.

На стъпалата пред „Света София“.

Пред Големия дворец.

На Хиподрума.

На ежегодното раздаване на хляб и риба за бедните на 11 май — годишнината от основаването на града.

— Търся човека, чийто портрет нося.

В половината случаи дори не успявах да им покажа портрета както трябва. Виждаха пред себе си мъж, който вади икона изпод туниката си и обръщаха гръб с крясъци:

— Псе, почитащо иконите! Идолопоклонник!

— Но това не е… аз само търся… не бива да смятате тази рисунка за… моля ви, върнете се!

Бутаха ме, блъскаха ме, плюеха ме. Заплашваха ме императорски стражници, гледаха ме накриво свещеници иконоборци. Няколко пъти ме поканиха на тайни сбирки на иконолюбци.

Не получих сведения за Конрад Зауерабенд.

Но въпреки трудностите все се намираха хора, които се взираха в рисунката. Никой от тях не бе виждал Зауерабенд, но неколцина „помнеха“, че са зървали подобен човек. Загубих два дена да проследявам един от тези „подобни“ и установих, че няма никаква прилика.

Но аз продължавах да скачам от година в година. Спотайвах се около туристически групи — ами ако Зауерабенд също предпочиташе да се навърта около хора от своето време?

Нищо. Никаква следа.

Накрая, с подбити пети и останал без надежда, аз се върнах в 1105 година. Във вилата на Метаксас намерих само Папас, който изглеждаше още по-уморен и изцапан от мен.

— Безполезно е — оплаках му се. — Няма да го открием. Все едно търсим…

— … игла в копа сено — подсказа той услужливо.

54.

Заслужих кратка отмора, преди да се върна в онази дълга нощ през 1204 година, за да изпратя другото си „аз“ тук и той да продължи нашето участие в търсенето. Изкъпах се, наспах се, натиснах се два-три пъти с робиня, миришеща на чесън, и потънах в мрачни размисли. Колетис се върна — несполука. Пластирас се върна — несполука. Те скочиха напред по линията, за си вършат работата като куриери. Гомперс, Хершел и Меламед отделиха време от почивката си, появиха се във вилата и веднага си поделиха периоди, в които да търсят Зауерабенд. Колкото повече куриери ми предлагаха доброволно помощта си, толкова по-зле се чувствах.

Реших да се утеша в прегръдката на Пулхерия.

Все пак бях в подходящата точка от времевия поток, а Джъд Б бе пропуснал шанса си да я види, защо пък аз да не отида? Нали с нея имахме някаква уговорка? След онази върховна нощ Пулхерия ми бе казала: „Ще се срещнем пак след два дена, нали? Ще уредя всичко.“

Но колко дни бяха минали оттогава в 1105 година?

Пресметнах, че са отлетели поне две седмици, ако не и три.

Трябваше да ми прати вест при Метаксас, за да знам къде и кога ще бъде втората ни среща. А улисан в грижите си около Зауерабенд, аз бях забравил. Разтичах се из вилата, разпитах всички слуги и иконома на Метаксас дали някой от града е изпращал съобщение за мен.

— Не — отговаряха. — Няма вести за вас.

— Помислете пак — очаквам важно съобщение от двореца на Дука. От Пулхерия Дука.

— От кого?!

— Пулхерия Дука.

— Няма вести за вас, господарю.

Нагиздих се в най-хубавите си дрехи и се понесох с чаткане на копита към Константинопол. Дали бих дръзнал да отида в двореца неканен? Дръзнах. Нали се представях за недодялан провинциалист, щяха да ми простят липсата на добри обноски.

Ударих камбанката пред портата на двореца и излезе стар коняр — същият, който ме заведе в стаичката онази нощ, когато Пулхерия ми се отдаде. Усмихнах му се дружелюбно, но погледът му остана равнодушен. Рекох си, че ме е забравил.

— Поднасям почитанията си на господаря Лъв и господарката Пулхерия. Ще бъдеш ли тъй любезен да им предадеш, че Георгиос Маркезинис е дошъл да ги посети?

— … почитанията си на господаря Лъв и господарката… — запъна се конярят.

— Пулхерия — натъртих аз. — Познават ме. Аз съм братовчед на Темистоклис Метаксас… — Разколебан, аз се почувствах още по-глупаво, че изтъквам потеклото си пред някакъв коняр, и наредих троснато: — Я ми доведи иконома!

Конярят се шмугна вътре.

След дълго чакане мъж с величав вид, облякъл византийския еквивалент на ливрея, излезе и ме огледа изпитателно.

— Какво желаете?

— Поднасям почитанията си на господаря Лъв и господарката Пулхерия. Ще бъдеш ли тъй любезен да им предадеш…

— Господарката коя?

— Господарката Пулхерия, съпругата на Лъв Дука. Аз съм Георгиос Маркезинис от Епир, братовчед на Темистоклис Метаксас и само преди няколко седмици присъствах на…

— Името на съпругата на Лъв Дука — прекъсна ме икономът със смразяващ глас — е Евпрепия.

— Евпрепия ли?

— Евпрепия Дука, господарката на този дом. Човече, какво искаш от нас? Ако си дошъл пиян посред бял ден да досаждаш на господаря Лъв, аз ще те…

— Чакай — примолих се. — Евпрепия? Значи не е Пулхерия? — Златен византин се появи бляскаво в ръката ми и прехвръкна върху подложената длан на иконома. — Не съм пиян и за мен това е важно. Кога Лъв се ожени за тази… Евпрепия?

— Преди четири години.

— Преди… четири… години. Невъзможно. Преди пет години той се ожени за Пулхерия, която…

— Грешите. Господарят Лъв се е женил само веднъж — за Евпрепия Макремболитиса, майката на неговия син Василий и на неговата дъщеря Зоя.

Ръката се протегна към мен и аз пуснах още един византин в шепата му.

Мърморех замаян:

— Най-големият му син е Никетас, който още не е роден, и изобщо не би трябвало да има син на име Василий и… за Бога, ти разиграваш ли ме?

— Заклевам се пред Христос Пантократор, че и с една дума не съм се отклонил от истината — звучно изрече икономът.

Бръкнах в кесията за още византини и избълвах отчаяно:

— Дали е възможно господарката Евпрепия да ме приеме?

— Би могло да се уреди, да. Но тя не е тук в момента. От три месеца е в двореца на рода Дука на брега в Трапезунд, където очаква раждането на следващото си дете.

— От три месеца. Значи тук не е имало вечерно увеселение преди няколко седмици?

— Не е имало, господине.

— И император Алексий не е идвал тук? Нито Темистоклис Метаксас? Нито Георгиос Маркезинис от Епир? Нито…

— Никой от изброените не е идвал, господине. Мога ли да ви помогна с още нещо?

— Не ми се вярва — изпъшках и се отдалечих от портата с походката на човек, върху когото боговете са стоварили цялата сила на гнева си.

55.

Бродех печално на югоизток покрай Златния рог, докато не навлязох в лабиринта от дюкянчета, пазарчета и кръчми на мястото, където много по-късно щеше да се намира мостът „Галата“ и където днес също има лабиринт от дюкянчета, пазарчета и кръчми. По тези тесни, преплитащи се, хаотично разкривени улички аз се олюлявах безцелно като зомби. Нито виждах, нито мислех. Само правех поредната крачка, докато в ранния следобед късметът отново ме стисна за топките.

Затътрих се наслуки в една кръчма, двуетажна постройка от небоядисана дървения. Неколцина търговци си допиваха обедното вино. Тръшнах се тежко до разкривена и клатушкаща се маса и зяпнах стената, умислен за Евпрепия, бременната съпруга на Лъв Дука.

Хубавичка и разтропана кръчмарка изникна пред мен и попита:

— Да донеса ли вино?

— Да. Колкото може по-силно.

— А агнешко печено?

— Благодаря, но не съм гладен.

— Агнешкото ни е много вкусно.

— Не съм гладен — повторих.

Вторачих се мрачно в глезените й. Чудесно оформени глезени. Вдигнах поглед към подбедриците, после към краката, които се скриваха под простичката ленена дреха. Тя се отдалечи и след малко ми донесе кана вино. Когато я слагаше пред мен, дрехата й се поразтвори отпред и аз надникнах към двете бледи, сочни гърди с розови зърна, които се поклащаха под плата. И най-сетне я погледнах в лицето.

Тя беше като близначка на Пулхерия.

Същите тъмни палави очи. Същата безупречна, леко мургава кожа. Същите пълни устни и прав нос. Същата възраст — около седемнайсет. Разликите между това момиче и моята Пулхерия бяха в облеклото, позата и изражението. Това момиче носеше груба евтина дреха, липсваше й аристократичната елегантност на Пулхерия. Забелязах и нацупеното недоволство, сякаш животът й беше незаслужено тежък и тя се вбесяваше от това.

— За малко да те помисля за Пулхерия! — промърморих аз.

Тя се изсмя остро.

— Какви глупости дърдориш?

— Момиче, което познавам, много си приличате… името й е Пулхерия…

— Ти побъркан ли си, или само къркан? Аз съм Пулхерия. Игричките ти не ми харесват, страннико.

— Ти си… Пулхерия?

— Ами да.

— Пулхерия… Дука?

Тя се разкикоти в лицето ми.

— Дука, а? Сега знам, че си луд. Пулхерия Фотис, жена на кръчмаря Ираклис Фотис!

— Пулхерия… Фотис… — повтарях безчувствено. — Пулхерия… Фотис, жена… на… Ираклис… Фотис…

Тя се наведе към мен и за втори път ми показа чудните си гърди. Надменната грубост се изпари, тя се тревожеше за нещо. Заговори тихо:

— По дрехите ти виждам, че си важен човек. Какво търсиш тук? Ираклис да не е направил нещо лошо?

— Тук съм само да пия вино. Но я ми кажи нещо — ти ли си Пулхерия от рода Ботаниатес?

Тя се втрещи.

— И това ли знаеш?!

— Вярно ли е?

— Да — призна моята любима Пулхерия и се свлече до мен на скамейката. — Но вече не съм Ботаниатес. От пет години… откакто Ираклис… мръсникът Ираклис… откакто той… — В яда си тя взе моята чаша и я надигна. — Кой си ти, страннико?

— Георгиос Маркезинис от Епир.

Името не означаваше нищо за нея.

— Братовчед на Темистоклис Метаксас — добавих аз. Тя се облещи.

— Познах, че ти си важен човек! Знаех! И какво искаш от мен?

Другите в кръчмата взеха да се озъртат към нас и аз попитах:

— Не може ли да поговорим някъде на спокойствие?

Погледът й стана хладно пресметлив.

— Ей сегичка — каза ми и излезе пред кръчмата.

Чух я да вика някого с все сила като проста жена на рибар, след малко влезе момиче на около петнайсет години с оръфани дрехи.

— Ана, наглеждай нещата тук — заръча Пулхерия. — Аз имам друга работа. — Обърна се към мен и подкани: — Можем да се качим горе.

Вкара ме в стая на втория етаж и старателно залости вратата.

— Мъжът ми отиде в Галата да купи месо и ще се забави още два-три часа. Докато гнусното прасе го няма, не съм против да припечеля някой и друг византин от хубав странник.

Дрехата й падна на пода и тя остана във великолепната си голота пред мен. Усмихваше се предизвикателно — тази усмивка ми говореше, че е съхранила същността си, каквото и опетняващо падение да й бяха навлекли другите. Очите й блеснаха със съблазнителен плам.

Стоях зашеметен пред тези високи хубави гърди, чиито зърна щръкнаха пред очите ми, пред стегнатия плосък корем с тъмния триъгълник под него, пред здравите мускулести бедра и протегнатите към мен, зовящи ръце.

След миг тя се просна по гръб на нара, сви колене и разтвори крака.

— Два византина? — предложи ми цената си.

Пулхерия — преобразена в кръчмарска проститутка? Моята богиня? Моята възлюбена?

— Защо се чудиш? — подкани ме тя. — Хайде, лягай отгоре, да сложим още един чифт рога на тлъстото псе Ираклис. Какво ти става? Да не ме смяташ за грозница?

— Пулхерия… обичам те, Пулхерия…

Тя се закиска пискливо от удоволствие и размаха петите си насреща ми.

— Ами ела при мен!

— Ти беше съпруга на Лъв Дука — мънках аз. — Живееше в мраморен дворец, носеше коприна и излизаше в града само с бдителна придружителка. Императорът беше на твоя прием, а преди утрото ти дойде при мен и ми се отдаде, и всичко беше сън, Пулхерия… сън, нали?

— Луд си — установи тя. — Но си хубав луд и искам да те имам между краката си, искам и твоите два византина. Ела насам. Срамежлив ли си? Сложи си ръката тук да усетиш как се сгорещява Пулхерия…

Аз се бях вдървил от желание, но знаех, че не мога да я докосна. Не и тази Пулхерия — груба, безсрамна, похотлива мръсница, това прекрасно създание, което се извиваше примамливо на нара.

Извадих кесията си и изсипах златните византини върху нейната голота. Пулхерия писна изумена, седна рязко и започна да шари с ръце, за да събере парите. Гърдите й се люшкаха, очите светнаха.

Аз побягнах.

56.

Във вилата намерих Метаксас и го попитах:

— Как се казва жената на Лъв Дука?

— Пулхерия.

— Кога я видя за последен път?

— Преди три седмици, когато отидохме на онова увеселение.

— Не — отсякох аз. — Ти си жертва на времево изместване също като мен. Лъв Дука е женен за някоя си Евпрепия и има две деца от нея, скоро ще се роди и третото. А Пулхерия е жена на кръчмар на име Ираклис Фотис.

— Ти съвсем ли изкука? — осведоми се Метаксас.

— Миналото е било променено. Не знам как се е случило, но промяна има, и то тъкмо при моите прародители, разбери! Пулхерия вече не е моя прапрапрабаба и само Господ знае дали още съществувам. Ако не съм потомък на Лъв Дука и Пулхерия, чий потомък съм тогава? И…

— Кога научи всичко това?

— Преди малко. Отидох да потърся Пулхерия и… За Бога, Метаксас, какво да правя?

— Може би има някаква грешка — спокойно отвърна той.

— Няма. Попитай собствените си слуги. Те не са подложени на времево изместване. Попитай ги дали някога са чували за Пулхерия Дука. Не са чували. Попитай ги как е името на съпругата на Лъв Дука. Или отиди в града и се увери сам. Имало е промяна в миналото, не виждаш ли, и всичко е друго… За Бога, Метаксас!

Той впи пръсти в китките ми и каза много благо:

— Джъд, обясни ми всичко от самото начало.

Нямах време за обяснения. Тъкмо тогава огромният чернокож Сам се втурна в приемната с диви вопли.

— Намерихме го! Дяволите да ни вземат, намерихме го!

— Кого? — попита Метаксас.

— Кого? — изрекох в същия миг.

— Кого ли? А според вас кого намерихме? Зауерабенд. Самия Конрад Зауерабенд!

— Него?! — Краката ми се подкосиха от облекчение. — Къде? Кога? Как?

— Ами тук, в 1105 година. Тази сутрин Меламед и аз отидохме на пазара, ей така, да поразпитаме, показвахме и портрета. И да видиш ти — някакъв продавач на свински крачета го позна. Зауерабенд живее в Константинопол от пет-шест години, има си кръчма близо до брега. Познават, го под името Ираклис Фотис…

— Не! — изревах. — Не, мръсно негърско изчадие, не, не, не! Не е вярно!

Връхлетях Сам в сляпа ярост.

Юмруците ми се забиха в корема му и го запратиха към стената.

Той ме изгледа странно, успя да вдиша, сграбчи ме и ме пусна отвисоко на пода. Пак ме вдигна и пак ме пусна. Вдигна ме и трети път, но Метаксас го накара да ме остави да стъпя.

Сам каза кротко:

— Истина е, че съм мръсно негърско изчадие, но необходимо ли беше да твърдиш това на всеослушание?

— Някой да даде вино на момчето — намеси се Метаксас. — Според мен не е на себе си.

Овладях се някак.

— Сам, не исках да те обиждам, но е абсолютно немислимо Конрад Зауерабенд да живее тук под името Ираклис Фотис.

— Че защо?

— Защото… защото…

— Видях го с очите си — подхвана Сам. — Пих вино в кръчмата му само преди пет часа. Той е едър, затлъстял, червендалест и пие на воля с клиентите си. Има си и малка византийка за женичка, страхотна мацка, на шестнайсет, най-много на седемнайсет. Клати си циците пред клиентите и се хващам на бас, че им пуска срещу парици в някоя задна стаичка…

— Добре — признах с глас на мъртвец. — Печелиш. Името на жена му е Пулхерия.

Метаксас се задави.

— Не съм питал за името й — призна Сам.

— Тя е на седемнайсет години и произхожда от рода Ботаниатес — един от видните византийски родове. Само Буда знае как се е омъжила за Ираклис Фотис, тоест за Конрад Зауерабенд. А миналото е било променено. Сам, защото допреди броени седмици според моето текущо време тя беше съпруга на Лъв Дука и живееше в неговия дворец близо до императорския. Освен това започнах любовна връзка с нея, а и преди промяната тя и Лъв Дука бяха мои прародители. Както изглежда, имаме си работа с гнусно смрадливо съвпадение, чиито подробности не мога да проумея. Само че е вероятно вече да не съществувам, няма и индивид на име Пулхерия Дука. Сега, ако не възразявате, ще отида в някое усамотено кътче и ще си прережа гърлото.

— Това не се случва — промърмори Сам. — Всичко това е някакъв кошмар.

57.

Не беше кошмар, разбира се, а истина като всяко друго събитие в нашия променлив космос.

Тримата изпихме още много вино, а Сам добави още подробности. Разпитал съседите в квартала за Зауерабенд/Фотис и му казали, че човекът се появил загадъчно от друга област на империята през 1099 година. Честите посетители на кръчмата не го харесвали, но идвали да си изплакнат очите с хубостта на жена му. Мнозина подозирали, че е забъркан в нещо незаконно.

— Той се извини, че трябвало да отиде в Галата на покупки. Колетис обаче тръгна след него и откри, че не е отишъл да купува нищо за кръчмата. Влязъл в някакъв склад и изчезнал. Колетис се промъкнал подире му и не го намерил никъде. Предположил, че нашият човек е скочил във времето. След половин час Фотис се появил отново и се върнал с лодка в Константинопол.

— Времево престъпление — подсказа Метаксас. — Захванал се е с контрабанда.

— И аз си мисля същото — съгласи се Сам. — Направил е началото на дванайсети век база за далаверите си под фалшивата самоличност Фотис и пренася ценни предмети или златни монети, или нещо подобно в текущото време.

— Но как се е оженил за момичето? — поклати глава Метаксас.

Сам вдигна рамене.

— Това още не е ясно. Но след като го издирихме, ще го проследим назад по линията, докато не установим в коя точка се е появил. И ще знаем точно какви ги е вършил.

Аз изохках.

— Как ще успеем да възстановим нормалната последователност на събитията?

— Трябва да определим точния момент — започна Метаксас, — в който се е прехвърлил от твоята екскурзия. Ще дебнем там, ще го хванем, щом се появи, ще му отнемем онзи преправен таймер и ще го върнем в 1204 година. Така го измъкваме от нарушения времеви поток и го натикваме обратно в твоята екскурзия, където му е мястото.

— Като те слушам, много е просто, но не е — възразих аз. — Ами всички промени в миналото? Петте години като мъж на Пулхерия Ботаниатес…

— Заличени събития — напомни Сам. — Щом отмъкнем Зауерабенд от 1099-а или когато точно се е натрапил там и го върнем в 1204 година, женитбата му с Пулхерия изчезва автоматично, нали? Времевият поток се връща в първоначалното си състояние и тя се омъжва за когото трябва…

— Лъв Дука. Моят прародител.

— Да, за Лъв Дука — продължи Сам. — И за всички във Византия целият този период с Ираклис Фотис изобщо няма да се е случвал. За него ще знаем само ние, защото сме подложени на времево изместване.

— А какво ще стане с предметите, които Зауерабенд е пренасял нелегално в текущото време?

— Няма да ги има там — успокои ме Сам. — Изобщо няма да са били пренасяни, И неговите съучастници в текущото време няма да имат спомени, че са ги купували. Структурата на времето ще бъде възстановена и патрулът няма да научи…

— Пропускаш една дреболия — казах аз.

— Коя?

— Покрай цялата тази дандания породих допълнителен Джъд Елиът. Той къде ще се дене?

— Господи — умърлуши се Сам. — Съвсем забравих за него!

58.

Отдавна търчах из 1105 година и прецених, че е време да се върна в 1204 година, за да научи и другото ми „аз“ какво става. Скочих напред по линията и влязох в странноприемницата в три и четвърт във все същата проточила се нощ, когато Конрад Зауерабенд изчезна от 1204-та. Другият Джъд седеше отпуснато на леглото и разглеждаше гредите на тавана.

— Е, как върви? — попита той.

— Пълна катастрофа. Излез в коридора с мен.

— Но какво има?

— Дръж се да не паднеш. Най-после издирихме Зауерабенд, Той е скочил в 1099 година и се прикрил като кръчмар. Година по-късно се оженил за Пулхерия.

Видях как моето алтер его рухна изведнъж.

— Миналото е променено — продължих аз. — Лъв Дука се е оженил за друга — Евпрепия някоя си, и има две деца от нея, чакат и трето. Пулхерия обслужва гостите в кръчмата. Видях я там. Тя не знаеше кой съм, но предложи да се изчукаме за два византина. Зауерабенд пренася контрабандно антики напред по линията и…

— Не продължавай — спря ме вторият Джъд. — Не искам да слушам повече.

— Не съм ти казал най-хубавата част.

— И хубава ли има?

— Хубавото е, че ще заличим всичко това. Сам, Метаксас и ти ще проследите Зауерабенд назад от 1105-а до мига на появата му през 1099-а и ще го прехвърлите обратно в тази нощ. Така ще заличите целия му престой там.

— А с нас какво ще стане?

— И това обсъждахме — отвърнах уклончиво. — Не сме сигурни как е най-добре. Очевидно и двамата сме защитени от парадокса на времевото изместване, затова ще продължим да съществуваме и след като върнем Зауерабенд в правилния времеви поток.

— Но откъде се взехме ние? Няма създаване на нещо от нищо! Съхранението на масата и…

— Единият от нас беше тук през цялото време — напомних му. — По-точно аз бях тук през цялото време. Причиних твоята поява като скочих петдесет и шест секунди в твоя времеви поток.

— Пълни глупости — заяви той. — Аз пък си бях в онзи времеви поток и вършех каквото ми се полагаше. Ти изскочи от нищото. Тъкмо ти, пич, си проклетият парадокс.

— Аз пък съм живял петдесет и шест секунди повече от тебе по абсолютната скала. Следователно трябва да съм възникнал преди тебе.

— И двамата сме възникнали в един и същ миг на 11 октомври 2035 година — сопна ми се той. — Фактът, че времевите ни линии се усукаха заради мудното ти мислене, изобщо не показва кой от нас е по-действителен от другия. Въпросът не е кой е истинският Джъд Елиът, а как ще продължим занапред, без да се препъваме един в друг.

— Ще се наложи да спазваме много точен график — казах аз. — Единият от нас ще работи като куриер, докато другият се крие назад по линията. Никога не бива да се засичаме в едно и също време и напред, й назад по линията. Но как да…

— Аз го измислих — прекъсна ме вторият Джъд. — Ще си създадем текущо време и в 1105 година като Метаксас, но за разлика от него ще бъдем там постоянно. Винаги ще има някой от нас в началото на дванайсети век под името Георгиос Маркезинис, ще живеем във вилата на Метаксас. Другият ще работи като куриер…

— … а почивката му никога няма да е в 1105 година.

— Правилно. Когато извърти пълен цикъл, отива във вилата и поема самоличността на Маркезинис, а първият се прехвърля напред по линията и отива да води следващите туристи…

— … и ако винаги си съгласуваме графика, няма начин патрулът да научи за нас.

— Гениално!

— А онзи, който живее като Маркезинис — завърших аз, — може да поддържа връзката с Пулхерия и тя никога няма да се усети, че се редуваме при нея.

Погледнах часовника.

— Ти иди в 1105-а и помогни на Сам и Метаксас. После ще скочиш тук в три и половина сутринта.

— Добре — каза той и излезе.

59.

Върна се точно според уговорката, крайно отвратен, и започна:

— Всички те чакаме на 9 август 1100 година при крепостната страна откъм сушата зад Влахерна, стотина метра вдясно от първата порта.

— Какво сте намислили?

— Върви да видиш с очите си. Повръща ми се само като помисля за това. Иди, направи необходимото и това гадно безумие ще свърши най-сетне. Хайде, скачай и ела при нас там.

— В кой час от деня?

Той поумува.

— Двайсетина минути след пладне.

Излязох от странноприемницата, отидох при стената, настроих внимателно таймера си и скочих. Мигновеният преход от нощния мрак към ярката светлина по обяд ме заслепи за малко. Когато примигването ми спря, озовах се пред мрачната троица — Сам, Метаксас и Джъд Б.

— Господи… Не ми казвайте, че извършихме още едно удвояване!

— Този път е само парадоксът на времевото натрупване — каза другото ми „аз“. — Нищо сериозно.

Главата ми беше прекалено мътна, за да умувам дали е прав.

— Но щом и двамата сме тук, кой наглежда нашите туристи в 1204-та?

— Идиот — освирепя той, — мисли в четири измерения! Как е възможно да си толкова тъп, щом сме еднакви? Виж какво, аз скочих тук от една точка през онази нощ в 1204-та, а ти скочи от друга точка, отделена от първата с петнадесет минути. Когато се връщаме, всеки ще си отиде в своята точка от поредността. Аз трябва да бъда там в три и половина, а ти не бива да се появяваш до четири без четвърт, което не означава, че и двамата не сме тук в момента. Или че всички онези други наши „аз“ не са тук.

Огледах се и видях поне пет групички „Метаксао-Сам-аз“, пръснати в широка дъга край стената. Очевидно бяха наблюдавали бдително тази времева точка чрез чести къси скокове, за да проследяват събитията, и парадоксът на натрупването ги умножаваше.

— Дори да е така — смънках замаян, — все ми изглежда, че не си представям правилно линейната последователност на…

— Майната й на линейната последователност! — изръмжа ми другият Джъд. — Няма ли да погледнеш натам? От другата страна на портата!

Той посочи.

Аз погледнах.

Видях жена с прошарена коса, облечена съвсем обикновено. Разпознах в нея малко по-млада версия на жената, която придружи Пулхерия Дука в магазинчето за подправки в онзи ден — толкова отдавнашен за мен — пет години напред по линията, в 1105-а. Придружителката се подпираше на стената и се кискаше. Очите й бяха затворени.

Близо до нея имаше момиче на около дванайсет години, което можеше да бъде само по-младата Пулхерия. Нямаше как да я сбърка човек. Чертите й още бяха по детски неоформени и гърдите й представляваха едва забележими издутини под туниката, но зачатъкът на красотата й личеше.

А до момичето беше Конрад Зауерабенд, облечен като не особено заможен византиец.

Той й гукаше нещо на ушенцето. Поклащаше пред лицето й дребна джунджурийка от двайсет и първи век — жироскопичен медальон или нещо подобно. Другата му ръка шареше под туниката й и очевидно се прокрадваше между бедрата й. Пулхерия се мръщеше и все пак не помръдваше, за да махне ръката от слабините си. Изглеждаше някак неуверена какво й прави Зауерабенд, затова пък напълно прехласната по играчката.

— Той е в Константинопол от почти година — каза Метаксас — и честичко прескачаше до 2059-а, за да остави за продажба ценни антики. Идваше всеки ден при стената, за да гледа момичето и придружителката му, които се разхождаха тук. Момичето е Пулхерия Ботаниатес, а ей там наблизо е родовият дворец на Ботаниатес. Преди половин час Зауерабенд мушна придружителката с бръмчилка и тя е яко друсана оттогава. Той седна при момичето и се зае да я омайва. Много го бива с момиченцата.

— Това му е хобито — процедих аз.

— Гледай какво ще стане сега — заръча Метаксас.

Зауерабенд и Пулхерия станаха и тръгнаха към портата. Ние се отдръпнахме в сенките, за да не ни забележат. Повечето ни парадоксални двойници бяха изчезнали — явно скачаха към други позиции по линията, за да наблюдават. А ние гледахме как дебелакът и очарователното момиче излизат безгрижно през портата към необработените ливади до самия град.

Понечих да тръгна след тях.

— Чакай — спря ме Сам. — Виждаш ли кой идва? Това е Андроник, по-големият брат на Пулхерия.

Младежът, може би осемнайсетгодишен, вървеше към нас. Изведнъж се закова на място, вторачен невярващо в хилещата се придружителка. Видяхме го да се втурва към нея, да я разтърсва, да я изправя насила. Жената пак се пльосна по гръб, напълно безпомощна.

— Къде е Пулхерия? — ревеше той. — Къде е?

Придружителката се смееше.

Отчаян, младият Ботаниатес изтича на безлюдната, напечена от слънцето улица, крещеше името на девствената си сестра. Хукна през портата.

— Тръгваме след него — нареди Метаксас.

Щом излязохме, зърнах наоколо още няколко групи наши дубликати. Андроник Ботаниатес търчеше насам-натам. Аз чух момичешки смях — сякаш прозвуча от самата стена.

И Андроник чу. В стената имаше процеп като плитка пещера, започваща от земята. Хукна натам. И ние се завтекохме, блъскахме се в тълпа, състояща се само от дубликати. Май бяхме петнайсет — по пет версии за всеки от нас.

Андроник нахълта в процепа и нададе страшен вой. Миг по-късно и аз надзърнах.

Голата Пулхерия, туниката й бе смъкната до глезените, стоеше в класическата поза на свенливостта, закрила с едната си ръка напъпващите гърди, разперила пръстите на другата върху слабините си. До нея беше Зауерабенд с раздърпани дрехи. Стърчащият му член беше в напълно работно състояние. Май тъкмо наместваше по-удобно момичето, когато го прекъснахме.

— Безчинство! — разкрещя се Андроник. — Мръсотия! Съблазняване на девица! Призовавам всички ви за свидетели! Вижте това чудовищно, скверно деяние!

Хвана за ръцете Зауерабенд и сестра си и ги издърпа на открито.

— Бъдете свидетели! — викаше оглушително.

Отдръпнахме се, преди Зауерабенд да ни е познал, макар че беше смъртно уплашен и нищо не виждаше. Горката Пулхерия опитваше да се покрие с ръце цялата, свита на кълбо в краката на своя брат, но той я дърпаше нагоре безмилостно, за да я показва, и крещеше:

— Вижте малката уличница! Вижте я! Вижте, вижте!

Отдалечихме се още малко. Идеше ми да повърна.

Този гнусен развратител на деца… оголи издутия си червен пенис пред Пулхерия… въвлече я в такъв скандал…

Андроник извади меча си от ножницата и като че се мъчеше да убие и Пулхерия, и Зауерабенд едновременно. Струпалите се зяпачи му попречиха, събориха го на земята и взеха оръжието. Ужасена от срамната си голота пред такава тълпа, Пулхерия докопа нечий кинжал, за да се прониже, но и вея възпряха навреме. Голяма бъркотия.

Метаксас заговори невъзмутимо:

— Преди да дойдеш, ние проследихме събитията нататък, после се върнахме да те чакаме. Момичето беше сгодено за Лъв Дука, но естествено беше немислимо той да се ожени за нея, след като половината жители на града я бяха видели гола в такова положение. Пък и вече я смятаха за омърсена, макар че Зауерабенд нямаше време да я обезчести. Годежът беше развален. Нейното семейство стовари вината върху нея, че се оставила Зауерабенд да я омае и да я съблече, затова я прогони. А на Зауерабенд предложиха избор — да се ожени за момичето, което опозори, или да понесе обичайното наказание.

— Тоест?

— Да бъде скопен. Така под името Ираклис Фотис той се ожени за нея, като промени историята прие дотолкова, че да те лиши от твоето истинско родословно дърво. И сега ще поправим това.

— Не и аз — отказа Джъд Б. — Не издържам. Връщам се в 1204 година. Трябва да бъда там в три и половина, за да кажа на този тип да дойде тук и да гледа представлението.

— Но… — запънах се аз.

— Зарежете разплитането на парадокси — намеси се Сам. — Имаме работа.

— Ела да ме смениш в четири без четвърт — каза Джъд Б и скочи.

Метаксас, Сам и аз уеднаквихме настройките на таймерите си.

— Отиваме точно един час назад по линията — обяви Метаксас — да приключим тази комедия.

И вие скочихме.

60.

Със строга точност и огромно облекчение ние приключихме комедията.

Ето така:

Прехвърлихме се точно по пладне в този горещ летен ден на 1100 година и заехме позиции до стената на Константинопол. И зачакахме, като упорито пренебрегвахме другите си версии, които се мяркаха за малко в нашата точка със свои задачи в дебненето.

Хубавото момиче и бдителната придружителка се показаха пред погледите ни.

Сърцето ме заболя от обич към толкова младата Пулхерия, заболяха ме й други части на тялото от желание към Пулхерия, в която щеше да се превърне това момиче Пулхерия, която познавах.

Хубавото момиче и непредпазливата придружителка ни подминаха една до друга.

Появи се Конрад Зауерабенд/Ираклис Фотис. Взря се в момичето и жената. Потупа се по издутото шкембе. Извади къса малка бръмчилка и провери хоботчето й. Ухилен в предвкусване на удоволствието, той пристъпи напред с намерението да притисне бръмчилката към ръката на придружителката, за да я прати да се рее щастлива около час и да се докопа безпрепятствено до момичето.

Метаксас кимна на Сам.

Сам кимна на мен.

Доближихме Зауерабенд по диагонал.

— Сега! — рече ни Метаксас и ние се развихрихме.

Огромният Сам се метна и обви с дясната си ръка гърлото на Зауерабенд. Метаксас сграбчи лявата му китка и изви цялата му ръка назад, далече от сензорите на таймера, с който би могъл да ни се изплъзне в миг. Едновременно с него аз хванах дясната ръка на Зауерабенд, огънах я нагоре и го принудих да изтърве бръмчилката. Всичко това се случи за части от секундата и направи Зауерабенд напълно безпомощен. А придружителката побягна благоразумно с момичето, щом видя разигралата се недостойна сценка.

Сам бръкна под дрехите на Зауерабенд и го лиши от преправения таймер.

Чак тогава го пуснахме. Той явно бе помислил, че са му налетели разбойници, но ме видя и изгрухтя стъписано две-три срички.

— Мислеше се за много хитър, нали? — казах му.

Той погрухтя още малко.

— Бърникаше таймера и избяга, реши да припечелиш като контрабандист? — продължих аз. — Не ти се вярваше, че ще те заловим, а?

Не му разказах за изтощителните седмици. Не му разказах и за времевите престъпления, които самите ние извършихме, за да го открием — парадоксите, разпръснати назад и напред по линията, ненужното удвояване. Не му разказах, че току-що отделихме шестте му години като византийски кръчмар в миниатюрна вселена, която от негова гледна точка не съществуваше в никакъв смисъл. Не му разказах и за поредицата от събития, която го направи съпруг на Пулхерия Ботаниатес в онази откъсната вселена. Всичко това не се бе случило. Нямаше да съществува кръчмар на име Ираклис Фотис, който продава гозби и вино на византийците през 1100–1105 година.

Метаксас извади резервен, нормален таймер, който си носеше специално за този момент.

— Сложи го! — заповяда и Зауерабенд се подчини намусено.

А аз му казах:

— Връщаме се в 1204 година, горе-долу в момента, в който ти отпраши. След това ще довършим екскурзията и ще скочим напред по линията в 2059 година. Господ да ти е на помощ, Зауерабенд, ако ми навлечеш нови неприятности. Няма да докладвам за твоите времеви престъпления, защото съм милостив човек, макар че неразрешен скок като твоя си е криминално деяние. Но подразниш ли ме с каквото и да е до мига, когато ще се отърва от тебе, ще те съсипя заради тази история. Ясно ли ти е?

Той кимна още по-намръщено.

Извих глава към Сам и Метаксас.

— Мога да се справя с това нататък. Благодаря ви за всичко. Нямам думи да ви кажа колко…

— Не се и опитвай — не се стърпя Метаксас и двамата скочиха напред по линията.

Настроих новия таймер на Зауерабенд и своя.

— Да вървим.

Скочихме в 1204 година.

61.

В четири часа без четвърт в тази твърде позната ми нощ през 1204 година аз изкачих за пореден път стъпалата в странноприемницата, този път заедно със Зауерабенд. Джъд Б крачеше неспокойно зад вратата на стаята. Той грейна, когато зърна моя пленник. Зауерабенд явно се озадачи от удвоеното ми присъствие, но не посмя да каже нищо.

— Влизай — заповядах му. — И не бъзикай проклетия таймер, иначе ще си изпатиш.

Зауерабенд влезе, а аз казах на Джъд Б:

— Кошмарът свърши. Сграбчихме го, взехме му таймера, сложихме му нормален и ето го тук. Цялата операция отне само някакви си четири часа, ако не греша.

— И още незнайно колко седмици търчане напред-назад по линията.

— Вече няма значение. Върнахме го. Започваме от нулата.

— И сега сме двама — изтъкна Джъд В. — Ще измъдрим ли малкото си споразумение за редуването?

— Ще го измъдрим. Единият от нас остава с тези смешници, завежда ги напред до 1453 година, както е по програма, и накрая ги прибира в двайсет и първи век. Другият отива във вилата на Метаксас. Искаш ли да хвърлим монета?

— Защо не?

Той извади византин на Алексий I от кесията си и ми предложи да го огледам, за да няма съмнения. Всичко беше наред, на аверса бе изобразена изправената фигура на Алексий, на реверса — Христос на трон. Решихме, че Алексий е ези, а Исус — тура. Подхвърлих монетата нависоко, посрещнах я с опакото на дланта си и шляпнах отгоре другата си длан. По усещането познах, че се падна ези.

— Тура — избра другият Джъд.

— Нямаш късмет, амиго.

Показах му монетата. Той направи гримаса и си я взе.

— Остават ми три-четири дни с тази екскурзия, нали? — каза унило. — После две седмици почивка, които не мога да прекарам в 1105 година. Това означава, че можеш да ме очакваш във вилата на Метаксас след седемнайсет или осемнайсет дни по абсолютната скала.

— Нещо подобно — потвърдих аз.

— И през това време ти ще се кефиш като пощурял с Пулхерия.

— Естествено.

— Оправи я веднъж и от мен — промърмори той и влезе в стаята.

Слязох долу, опрях гръб на една колона и отделих половин час да си припомням всички скокове в тази побъркваща нощ, за да съм сигурен, че няма да се изтърся в 1105 година с поредното времево изместване. Тъкмо сега не биваше да сбъркам в сметките и да се появя в момент преди цялата дивотия със Зауерабенд, за да не заваря Метаксас, за когото историята все едно ще звучи на китайски.

Направих си сметките.

Скочих.

И отново се добрах до прелестната вила.

Всичко се бе уредило идеално. Метаксас ме прегърна ликуващо.

— Времевият поток отново е непокътнат — осведоми ме той. — Върнах се от 1100 година само преди два часа, но успях да проверя как е тук. Съпругата на Лъв Дука носи името Пулхерия. Някакъв си Ангел е съдържател на кръчмата, която Зауерабенд притежаваше. Никой не помни нищо. Ти си в безопасност.

— Не знам как да ти кажа колко съм…

— Пропусни тази част, ако може.

— Щом предпочиташ. Къде е Сам?

— Напред по линията. Трябваше да се връща на работа. И аз ще направя същото. Моята почивка свърши и ми предстои екскурзия в средата на декември 2059 година. Така че ще отсъствам две седмици и ще бъда отново тук на… — той пресметна наум, — … на 18 октомври 1105 година. Ами ти?

— Оставам тук до 22 октомври. Дотогава ще изтече почивката на моето алтер его и той ще ме замести тук, а аз се прехвърлям напред по линията да поема следващата си екскурзия.

— Така ли сте се разбрали? Редувате се?

— Това е единственият начин.

— Вероятно си прав — каза Метаксас.

Но не бях прав.

62.

Метаксас скочи, а аз се изкъпах. След това, напълно спокоен за пръв път след — както ми се струваше — няколко геоложки ери, започнах да обмислям близкото си бъдеще.

Първо да подремна. После да похапна. И тогава — в града, за да се видя с Пулхерия, която е върната на подобаващото й място в дома на Дука и изобщо няма представа за чудатите метаморфози, преобразили временно съдбата й.

Ще се любим, ще се върна във вилата, сутринта пак ще отида в града и…

И престанах да кроя планове, защото Сам се появи неочаквано и ги пръсна на парченца.

Носеше византийско наметало, но то очевидно бе грабнато много припряно, защото виждах под него обикновени дрехи от текущото време. Изглеждаше изтормозен и разстроен.

— Какво те води насам, по дяволите? — промърморих аз.

— Правя ти услуга.

— Ъ?

— Казах, че дойдох да ти направя услуга. И няма да се застоявам, защото не искам времевият патрул да подгони и мен.

— Значи времевият патрул е подгонил мен?

— Можеш да си заложиш белия гъз на това! — изрева Сам. — Грабвай си нещата и се махай оттук по-скоро! Трябва да се скриеш някъде, може би три-четири хилядолетия назад по линията. По-чевръсто де!

И той се зае да събира някои от моите вещи, пръснати из стаята. Хванах го за ръката.

— Няма ли да ми обясниш какво става? Седни и не се дръж като маниак. Нахлуваш тук с милион километра в час и…

— Добре — съгласи се той. — Добре. Ще ти сдъвча всичко на малки хапки, а ако арестуват и мен, така да бъде. Затънал съм в прегрешения. Заслужавам да ме арестуват.

— Сам…

— Добре — повтори той и стисна клепачи за миг. — Отправната ми точка в текущото време — започна с кух глас — е 25 декември 2059 година. Весела ти Коледа. Преди няколко дни по моето време другото ти „аз“ върна туристите от Византия. Включително Зауерабенд. Знаеш ли какво сполетя другото ти „аз“ в мига, когато скочи в 2059 година?

— Арестуваха го патрулни, така ли?

— По-лошо е.

— Кое може да бъде по-лошо от това?

— Той изчезна, Джъд. Престана да съществува. Защото никога не е съществувал.

Разсмях се неволно.

— Напереното копеленце! Казах му, че аз съм истинският, а той е само призрак, но не искаше да чуе! Е, няма да се преструвам на опечален от…

— Не, Джъд — тъжно ме прекъсна Сам. — Той си беше точно толкова истински, колкото си и ти, докато оставаше назад по линията. А ти си точно толкова недействителен, колкото е той сега.

— Не разбирам.

— Джъд, ти не съществуваш. Битието ти беше заличено с обратно действие. Съжалявам. Никога не те е имало. И вината е колкото твоя, толкова и наша. Все бързахме и накрая се издънихме в една дреболия.

Плашех се от скръбното му изражение. Но какво друго можеше да бъде, когато е дошъл да ми каже, че не само съм мъртъв, но и не съм се раждал?

— Какво се е случило, Сам? За каква дреболия говориш?

— Ето какво стана, Джъд. Нали знаеш, че когато взехме преправения таймер на Зауерабенд, дадохме му друг. Метаксас си е скътал няколко откраднати… хитрецът се сеща за всичко.

— Е, и?

— Серийният номер на този таймер, то се знае, не беше същият като на онзи, с който Зауерабенд е тръгнал на екскурзия. Обикновено никой не забелязва такива подробности, но когато туристите се върнаха, за зла участ проверяващият беше човек, който спазва правилата буквално. Свери серийните номера по списъка. Забеляза, че един таймер е подменен и на секундата повика патрула.

— Олеле…

— Те разпитаха Зауерабенд. Разбира се, той увърташе, но за да предпази себе си, а не тебе. И понеже не искаше да обясни замяната на таймера, патрулните издействаха заповед за проверка на цялата екскурзия, от която се е върнал.

— Ох…

— Наблюдаваха всичко. Видяха те да се отделяш от групата си, видяха Зауерабенд да скача малко след като ти се прехвърли, видяха тебе, мен и Метаксас, когато го сгащихме и го върнахме в 1204 година.

— Значи и тримата сме загазили?

Сам завъртя глава.

— Метаксас има влияние. Аз също. Отървахме се с оправданието, че от съчувствие към тебе само сме се мъчили да помогнем на колега в беда. Използвахме всичките си връзки и ни се размина на косъм. Но за тебе, Джъд, нищичко не можахме да направим. Патрулът иска главата ти на тепсия. Разнищиха краткото ти изпълнение в 1204-та, с което си се удвоил. И си изясниха, че си виновен не само за немарливостта да допуснеш бягството на Зауерабенд, а и за различни парадокси, причинени от незаконните ти опити да се справиш сам с произшествието. Предявиха толкова тежки обвинения срещу тебе, че не можахме да уредим оттеглянето им. А ние се опитвахме, човече, опитвахме се! И патрулът предприе мерки срещу тебе.

— Що за мерки? — попитах с мъртвешки глас.

— Отстраниха те от екскурзията в онази вечер през 1204 година, два часа преди първия ти скок в 1105-а за малко удоволствия с Пулхерия. Друг куриер те замести в 1204-та. Ти беше изтръгнат от онзи времеви поток и върнат напред по линията, за да те съдят в 2059 година за няколко вида времеви престъпления.

— Следователно…

— Следователно — довършваше ме Сам — изобщо не си се измъквал към 1105-а, за да навестиш Пулхерия. Цялата ви любовна история не се е случила. И ако отидеш при Пулхерия сега, ще научиш, че тя няма никакви спомени да е лягала с тебе. А понеже не си скачал в 1105-а, очевидно е, че не си се връщал в 1204-та и не си установил липсата на Зауерабенд, който бездруго вече не е бил твой турист. Значи не ти се е наложило да скачаш петдесет и шест секунди назад по линията, с което си се удвоил. Нито ти, нито Джъд Б сте съществували някога, защото сте възникнали в точка след срещата ти с Пулхерия. А ти никога не си се срещал с нея, тъй като те махнаха от времевия поток преди това. Ти и Джъд Б не съществувате и не сте съществували. Ти си защитен от парадокса на времевото изместване, докато оставаш назад по линията. Джъд Б остана без тази защита в мига, когато се върна в текущото време, и изчезна безвъзвратно. Схвана ли?

Разтреперан, попитах:

— Сам, какво става с онзи Джъд… истинския? Онзи, когото са върнали в 2059 година?

— Арестуван е и чака да бъде съден за времеви престъпления.

— Ами аз?

— Ако патрулът те намери, ще те прехвърлят напред по линията и ще бъдеш заличен автоматично. Само че патрулът не знае в коя точка си. Останеш ли във Византия, рано или късно ще те открият и това, ще бъде краят за тебе. Щом научих всичко това, изстрелях се насам да те предупредя. Скрий се в праисторията. Офейкай в някой период преди основаването на Византион от древните гърци… май трябва да е поне седемстотин години преди новата ера. Там ще се настаниш някак. Ще ти донесем книги, разни уреди, каквото ти е нужно. Ще има някакви хора, може би номади… поне ще си намериш компания. Ти ще бъдеш като бог за тях. Ще те почитат, всеки ден ще ти водят жени. Това е единственият ти шанс, Джъд.

— Не искам да бъда бог в праисторията! Искам да се връщам напред по линията! Искам да се виждам с Пулхерия! Искам…

— Нищо подобно не можеш да правиш. — Думите на Сам ме удариха като ножа на гилотина. — Ти не съществуваш. Да скочиш напред по линията за тебе е равносилно на самоубийство. А припариш ли до Пулхерия, патрулът ще ти налети и ще те прехвърли насила напред по линията. Скрий се или умри, Джъд. Скрий се или умри.

— Но аз съм истински, Сам! Аз съществувам!

— Съществува само Джъд Елиът, който е в килия в 2059 година. Ти си остатъчно явление, породено от парадокс. Нищо повече. Аз си те обичам, момко, затова рискувам собствената си черна кожа, като ти помагам. Но ти не си истински. Повярвай ми! Ти си призрак на самия себе си. Вземай си нещата и се махай!

63.

Тук съм от три месеца и половина. Според моя календар датата е 15 март 3060 година преди настоящето. Живея около хилядолетие преди Христос.

Хората тук се прехранват със земеделие, може би са остатъци от старата империя на хетите. Чак след три века ще се появи гръцка колония. Постепенно научавам езика им — индоевропейски е и свиквам бързо с него. Искаха да ме убият, когато се появих, но аз им направих няколко фокуса с таймера, скачах напред-назад пред очите им и сега не смеят да ме засегнат с нищо. Аз обаче се опитвам да бъда благо божество. В момента помагам на пролетта да настъпи. Слязох на брега на протока, който един ден ще бъде наричан Босфора, и отправих дълга молитва за добро време. На английски. Местните хора много я харесаха.

Водят ми жени, колкото поискам. Първата вечер ми дадоха дъщерята на вожда и оттогава май изредих цялото женско население, годно за секс. Предполагам, че все някога ще поискат да се оженя за някоя, но първо ще огледам стоката. Жените тук не миришат много приятно, но някои са забележително страстни.

Ужасно самотен съм.

Сам ме навести три пъти, Метаксас — два пъти. Другите не идват. Не ги обвинявам — рискът е прекомерен. Двамата ми верни приятели донесоха бръмчилки, книги, лазер, голяма кутия с музикални кубчета и всякакви други предмети, от които след време ще гръмне главата на някой археолог.

Примолих се на Сам:

— Доведи ми Пулхерия, поне да я зърна.

— Не мога.

Прав е. Това би било същинско отвличане и вероятно би имало последствия — разправии между Сам и патрула. И моето заличаване.

Пулхерия Толкова ми липсва, че се побърквам. Вижте, любих се с нея само веднъж, но ми се струва, че я опознах много по-добре, отколкото с възможно за една нощ. Сега съжалявам, че не легнах с нея и в кръчмата, когато беше Пулхерия Фотис.

Моята възлюбена. Моята палава прапра… и така нататък… прабаба. Никога няма да те видя! Никога няма да погаля твоята гладка кожа, твоята… Не, Стига съм се измъчвал сам. Ще се опитам да те забравя. Да, бе…

Когато не съм зает със задълженията си на божество, диктувам мемоарите си. Всичко вече е записано, всяка подробност от пропадането ми в тази страшна дупка. Поучителна история — от млад човек с бъдеще до абсолютно нищо в някакви си шейсет и две кратки глави. Ще продължа да пиша от време на време. Ще разкажа какво е да бъдеш бог на хетите. Я да видим — утре ще имаме пролетен празник на плодородието и десетте най-прелестни девици от селището ще дойдат в дома на бога, за да…

Пулхерия!

Защо съм толкова далече от тебе, Пулхерия?

Тук имам твърде много време да мисля за тебе.

Имам и твърде много време за неприятни мисли каква ще бъде участта ми. Съмнявам се, че времевият патрул ще ме открие тук. Но има и друга възможност.

Патрулът знае, че се крия някъде назад по линията, защитен от времевото изместване.

Патрулът иска да ме изкара от бърлогата и да ме изтрие от историята, защото съм мръсно копеле на парадокс.

А патрулът си има начини да направи това. Ами ако с обратно действие уволнят Джъд Елиът от куриерската служба, преди да е потеглил на онази злополучна последна екскурзия? Ако Джъд Елиът изобщо не е бил във Византия тогава, вероятността за моето съществуване пада до нула и парадоксът на времевото изместване вече не ме защитава. Ще се задейства законът за по-малките парадокси. И аз изчезвам — пуф!

Знам защо още не са постъпили така с мен. Защото онзи, другият Джъд, Бог да го благослови, е подсъдим за времеви престъпления там, напред по линията, и те не могат да го уволнят с обратно действие, докато съдът не го признае за виновен. Принудени са първо да приключат делото срещу него. Ако го осъдят, предполагам, че ще направят нещо. Съдебният процес обаче е муден. Джъд ще протака. Сам му е казал, че съм тук и трябва да бъда закрилян. Може да минат месеци, години, знам ли. Той е в своето текущо време, аз — в моето, продължаваме заедно към бъдещето си, ден след ден, и още ме има засега.

Самотен. Покрусен.

Мечтаещ за моята изгубена навеки Пулхерия.

Може и никога да не се захванат с мен.

А може и да ме довършат още утре.

Кой знае? Понякога ми е все едно. Имам поне една утеха. Ще бъде най-безболезнената смърт. Без дори сянка на болка. Просто ще се пренеса там, където изчезва и пламъчето на угасена свещ. Би могло да се случи всеки миг, а дотогава живея час по час, играя ролята на божество, слушам Бах, разтушавам се с бръмчилки, диктувам мемоарите си и чакам края. Ами че това може да ме сполети по средата на някое изречение и аз ще

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.